Справа № 127/11588/20
Провадження № 22-ц/801/819/2021
Категорія: 55
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Береговий  О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року	Справа № 127/11588/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:        
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Панасюка О.С., Якименко М.М.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниця,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство оборони України,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до квартирно – експлуатаційного відділу м. Вінниці, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2021 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Дернової В.В., дата складення повного тексту рішення 08 лютого 2021 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , квартирно – експлуатаційного відділу м. Вінниці, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом головнокомандувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 16 грудня 2004 року його було звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я із залишенням у гарнізонній черзі для позачергового отримання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України.
29 грудня 2004 року за наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 29 грудня 2004 року № 264 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького ОМВК м. Вінниця.
Проте, ОСОБА_1 житла або грошової компенсації за нього протягом тривалого часу так і не отримав.
Після повторних звернень позивача, протоколом засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 Вінницького гарнізону за №20 від 25 лютого 2019 року затвердженого наказом командира в/ч НОМЕР_1 за №133 від 07 березня 2019 року проведено розрахунок та визначено ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 993205,05 грн. за належне для отримання жиле приміщення особам звільненим у запас, а саме за номером 1 – ОСОБА_1 , складом сім`ї 3 (три) особи: дружина та син, а також за номером 2 – ОСОБА_2 складом 4 (чотири) особи.
Однак, позивач вказаних коштів в 2019 році також не отримав, у зв`язку із допущеними помилками виконавцями КЕВ м. Вінниця щодо не направлення відповідних матеріалів відносно ОСОБА_1 до комісії з контролю списків виплати грошової компенсації Головного квартирно – експлуатаційного управління ЗСУ.
На початку 2020 року ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача КЕВ м. Вінниця з приводу складання розрахунку грошової компенсації та її виплату вже у 2020 році, проте отримав відповідь, що ліміти коштів на КЕВ м. Вінниця в 2020 році не надходили.
Вказує, що відповідачами внаслідок вищезазначеної бездіяльності порушено його право на отримання компенсації за належне для отримання житлове приміщення, що передбачено ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
У зв`язку із викладеним просив суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення у поточному році про надання грошової компенсації за належне для отримання військовослужбовцем, який звільнений з військової служби у запас, ОСОБА_1 та членами його сім`ї: дружині ОСОБА_3 та сину ОСОБА_4 житлові приміщення; зобов`язати КЕВ м. Вінниця у поточному році скласти розрахунок виплати грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення ОСОБА_5 та включити ОСОБА_6 у список осіб, щодо яких прийнято рішення про надання компенсації по Вінницькому гарнізону, і направити такий список до ГКЕУ для узагальнення та внесення на розгляд Комісії з контролю відповідно до розділу VII Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380; стягнути з КЕВ м. Вінниця на користь ОСОБА_1 у відшкодування завданої моральної шкоди 10 000 грн.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2021 року провадження у вказаній справі, в частині позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору.
Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2021 року позов задоволено частково.
Зобов`язано Квартирно – експлуатаційний відділ м. Вінниці виконати вимоги Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, щодо забезпечення ОСОБА_1 та членів його сім`ї житлом.
Стягнуто з Квартирно – експлуатаційного відділу м. Вінниці на користь ОСОБА_1 2270 грн. моральної шкоди.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2021 року мотивовано тим, що відповідачем Квартирно – експлуатаційним відділом м. Вінниці вимоги Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, щодо забезпечення ОСОБА_1 та членів його сім`ї житлом (виплати компенсації) не виконано. Разом з тим, суд попередньої інстанції враховуючи засади розумності та справедливості вважав, що один прожитковий мінімум для працездатних осіб, що становить 2270 грн., відповідатиме обґрунтованій компенсації за душевні страждання, яких позивач зазнав у зв`язку із порушенням відповідачем вказаних вимог інструкції. 
Провадження в суді апеляційної інстанції.
Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення в частині визначення розміру стягнення моральної шкоди змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції належним чином не обґрунтував розмір стягнення моральної шкоди у значно меншому розмірі, який визначений ОСОБА_1 в позовній заяві. Вважає, що судом попередньої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача щодо суттєвого впливу допущеного відповідачами порушення, які полягають у позбавленні заявника, протягом тривалого часу, права на отримання власного житла.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позиція суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині визначення розміру стягнення моральної шкоди, тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є ветераном військової служби, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 4 лютого 2005 року (а.с. 7).
Як вбачається з витягу з наказу Головнокомандувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 16 грудня 2004 року № 17, старшого прапорщика ОСОБА_1 , командира автомобільного взводу відділу автотранспорту та механізації 435 Центрального складу (зберігання засобів зв`язку та радіотехнічного забезпечення) звільнено з військової служби у запас (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу, із залишенням у гарнізонній черзі для позачергового отримання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України (а.с. 8).
Протоколом засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 Вінницького гарнізону за №20 від 25 лютого 2019 року затвердженого наказом командира в/ч НОМЕР_1 за №133 від 07 березня 2019 року проведено розрахунок та визначено ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 993205,05 грн. за належне для отримання жиле приміщення особам звільненим у запас, а саме за номером 1 – ОСОБА_1 , складом сім`ї 3 (три) особи: дружина та син, а також за номером 2 – ОСОБА_2 складом 4 (чотири) особи (а.с. 14-17).
Відповідно до листа Вінницького зонального відділу військової служби правопорядку від 18 грудня 2019 року № 8/4212, зазначено, що причинами невиплати позивачу грошової компенсації стало порушення п. 7, 8 порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жилого приміщення, затвердженого Постановою КМУ № 728 від 02 вересня 2015 року з боку голови житлової комісії військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_7 , який неправильно здійснив розрахунок виплати грошової компенсації для отримання житлового приміщення, порушення п. 3.8 посадової інструкції інспектора житлової групи №43, затвердженої начальником КЕВ м. Вінниця 07 грудня 2017 року з боку інспектора житлової групи КЕВ м. Вінниця працівника ЗСУ ОСОБА_8 , якою не було вивчено стан дотримання житлового законодавства України у військовій частині НОМЕР_1 в частині нарахування ОСОБА_1 суми грошової компенсації для отримання житлового приміщення, а також порушення п. 8 розділу VIII Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 380 від 31 липня 2018 року з боку посадових осіб Комісії з контролю списків виплати грошової компенсації Головного квартирно – експлуатаційного управління ЗСУ, які житлову справу позивача комісійно не розглядали та не відповідно не склали протокол з вказанням причин відмови у виплаті позивачу грошової компенсації за належне йому майно (а.с. 20-23).
05 березня 2020 року КЕВ м. Вінниця, повідомило позивача, що розрахунок грошової компенсації для отримання житлового приміщення у військовій частині А. 1724 станом на теперішній час надати йому немає можливості, оскільки ліміти коштів на КЕВ м. Вінниця в 2020 році не надходили (а.с. 24).
Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст.ст.23,1167 ЦК.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно зі ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Також, аналогічні положення роз`ясненні в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» в яких зокрема вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визнаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити відповідні мотиви.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 дійсно була завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях, яких останній зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою відповідача, а тому така шкода підлягає відшкодуванню.
Водночас, з урахуванням дійсних обставин справи та душевних страждань позивача, що виникли в результаті порушення його прав, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 2270,00 грн., у відшкодування моральної шкоди, а не 10 000,00 грн. як просив позивач.
Будь яких належних і допустимих доказів того, що вчинені відповідачем порушення призвели до значних та непоправних душевних страждань, які слід оцінити та відшкодувати у більшому розмірі, зокрема визначеному позивачем, останнім до суду першої та/або апеляційної інстанції не дано, як і не міститься таких в матеріалах справи.
Відтак, місцевим судом належним чином враховано усі зазначені істотні умови та правильно визначено розмір моральної шкоди, що підлягають відшкодуванню відповідачем.
Доводи апеляційної скарги про те що суд попередньої інстанції належним чином не обґрунтував розмір стягнення моральної шкоди у значно меншому розмірі, який визначений ОСОБА_1 в позовній заяві не є слушними, оскільки спростовуються викладеними висновками в оскаржуваному рішенні суду з наданням належної оцінки кожному доводу позовної заяви.
Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про часткове задоволення позову в частині визначення розміру стягнення моральної шкоди, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                О.С. Панасюк

                                                                               М.М. Якименко