ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 639/224/16-ц 
провадження № 61-46386вссу18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне підприємство Фірма «Лідер»,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 січня 2018 року, ухвалене у складі судді Гаврилюк С. М., та на постанову апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне підприємство фірма «Лідер» (далі - ППФ «Лідер», фірма), про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих, без достатньої правової підстави та відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з 1 листопада 2007 року до 2 лютого 2014 року позивач на підставі договорів оренди нежитлового приміщення від 1 листопада 2007 року, 1 жовтня 2010 року та 1 вересня 2013 року, укладених між нею та ППФ «Лідер», орендувала приміщення площею 45 кв. м в нежитловій будівлі на АДРЕСА_1 .
У грудні 2012 року ОСОБА_2 як представник ППФ «Лідер» запропонував їй придбати у ППФ «Лідер» 15/100 частин нежитлових приміщень орієнтованою площею 90 кв. м, вартістю 500,00 доларів США за 1 кв. м, у орендованій будівлі, на що вона погодилась.
8 січня 2013 року, 1 квітня 2013 року та 28 серпня 2013 року ОСОБА_1 на прохання ОСОБА_2 з метою придбання вказаних об`єктів нерухомого майна передала відповідачу за розписками грошові кошти у розмірі 13 000,00 доларів США, 12 000,00 доларів США та 12 000,00 доларів США, за змістом яких відповідач позичив у ОСОБА_1 зазначені грошові кошти у загальній сумі 37 000,00 доларів США, які є авансом за договором купівлі-продажу частини приміщень за вищевказаною адресою. Згідно з розписками договір купівлі-продажу ОСОБА_2 зобов`язався укласти з позивачем протягом місяця після одержання свідоцтва про право власності на це нерухоме майно.
5 вересня 2013 року ППФ «Лідер» отримало в Реєстраційній службі Харківського районного управління юстиції Харківської області свідоцтво про право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
На початку жовтня 2013 року, та з листопада 2013 року до березня 2014 року ОСОБА_1 зверталася до відповідача як представника ППФ «Лідер» з вимогами укласти договір купівлі-продажу 15/100 часток нежитлових приміщень у будівлі, розташованої за вищевказаною адресою, проте відповідач ухилився виконати зобов`язання, а на початку березня 2014 року відмовився від укладення договору купівлі-продажу вказаних 15/100 часток нежитлових приміщень, посилаючись на те, що ППФ «Лідер» взагалі не має наміру відчужувати вказане нерухоме майно.
За таких обставин позивач на початку березня 2014 року особисто звернулася до відповідача з усною вимогою повернути їй грошові кошти у розмірі 37 000,00 доларів США, на що ОСОБА_2 відмовився, посилаючись на відсутність у нього вказаної суми грошей. При цьому відповідач запевнив позивача, що він обов`язково поверне вказані грошові кошти як тільки вони у нього з`являться.
13 березня 2014 року позивач звернулась до ППФ «Лідер» з письмовою претензією про повернення їй грошових коштів у розмірі 37 000,00 доларів США, на яку 18 липня 2014 року отримала лист, відповідно до змісту якого ППФ «Лідер» з позивачем ОСОБА_1 пропозиції стосовно купівлі-продажу нерухомого майна не обговорювало та коштів від позивача на особистий рахунок у розмірі 37 000,00 доларів США не отримувало. З цього листа позивачеві стало відомо, що ОСОБА_2 не є засновником або працівником ППФ «Лідер» і представляє інтереси фірми виключно за дорученням. При цьому третя особа не надавала ОСОБА_2 доручення щодо відчуження нерухомого майна фірми.
Вказані гроші станом на 4 вересня 2017 року ОСОБА_2 не повернув та повертати позивачу відмовляється; договір купівлі-продажу не укладено.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції, представником позивача 18 січня 2018 року подано заяву ОСОБА_1 про залишення позову в частині позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 354 563,88 грн та в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 59 688,93 грн без розгляду.
З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти на загальну суму 1 531 686,54 грн,
а саме: набуті відповідачем без достатньої правової підстави грошові кошти
у розмірі 952 690,21 грн, що на 4 вересня 2017 року еквівалентно 37 000,00 доларів США; проценти у розмірі 188 889,37 грн за користування відповідачем безпідставно одержаними грошовими коштами; три проценти річних у розмірі 35 543,08 грн за весь час користування безпідставно набутими грошовими коштами; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн, а також понесені судові витрати на загальну суму 132 165,61 грн, а саме: судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 890,00 грн; судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 275,61 грн; витрати на правову допомогу у розмірі 125 000,00 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 набуті відповідачем без достатньої правової підстави грошові кошти в сумі 952 690,21 грн, що за курсом НБУ
на 4 вересня 2017 року еквівалентно 37 000,00 доларів США, проценти у розмірі 188 889,37 грн за користування безпідставно набутими грошовими коштами; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 35 543,03 грн, в іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову в сумі 5 295,06 грн; судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 275,61 грн; витрати на правову допомогу у розмірі 65 311,07 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із положень статей 23,192, 524, 533, 536, 1048, 1212,1213, 1214,
1167 ЦК України та мотивував висновки тим, що умови усної домовленності позивач виконала в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 37 000,00 доларів США; відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав та не уклав з ОСОБА_1 договору купівлі-продажу, передбаченого вказаними розписками, у зв`язку з чим ОСОБА_2 без достатніх правових підстав набуті грошові кошти, які підлягають стягненню з нього, на користь позивача, а також проценти за користування безпідставно одержаними коштами та три проценти річних від простроченої суми.
Суд першої інстанції погодився з розрахунками процентів, наведеними позивачем, у розмірі 188 889,37 грн від суми коштів, отриманих ОСОБА_2 , а також щодо стягнення трьох процентів річних у розмірі 35 543,08 грн.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності спричинення позивачеві моральної шкоди. Розмір моральної шкоди позивач визначила з особистих міркувань, не зазначивши, в чому виявилися її моральні чи фізичні страждання або інші негативні явища. 
Постановою апеляційного суду Харківської  області від 24 липня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 січня 2018 року - без змін.
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, вважав їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року, ухвалити нове рішення про відмову у позові. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення статей 1212, 1213 ЦК України щодо набуття майна без достатньої правової підстави, що має наслідком неправомірне нарахування процентів на стягнені суми, а також неправомірне відшкодування судових витрат. 
Зазначив, що внаслідок домовленостей між ним та ОСОБА_1 як між фізичними особами 8 січня 2013 року, 1 квітня 2013 року та 28 серпня 2013 року ним складено три розписки про, начебто, отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у рахунок майбутнього продажі частини нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язань повернути грошові кошти в розписках немає і такі йому не передавалися.
Позивач працює приватним нотаріусом, має значний стаж роботи в сфері права, самостійно диктувала зміст кожної розписки. Стягнення коштів мало відповідати нормам, які регулюють договір позики. Не встановлено валюту зобов`язань.
Судові рішення ухвалені при неповному з`ясуванні обставин справи, суди не сприяли повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, порушили норми ЦПК, неправильно застосовані норми матеріального права.
Позиція інших учасників справи
У грудні 2018 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Статівка О. Є. надіслала відзив на касаційну скаргу, у якому послалася на необґрунтованість її доводів, просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Зазначила, що заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 січня 2018 року та постанова апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року ухвалені з додержавнням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням правових позицій Верховного Суду.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього суду від 13 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, Судами встановлено, що 8 січня 2013 року, 1 квітня 2013 року та 28 серпня 2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі 37 000,00 доларів США, з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення у АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними розписками, оригінали яких досліджено у судовому засіданні та долученням до справи їх копій.
Згідно з вказаними розписками відповідач зобов`язався укласти в місячний термін після одержання свідоцтва на право власності на вказане нерухоме майно договір купівлі-продажу.
Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 5 вересня 2013 року, за індексним номером 9006495, нежитлові будівлі літ. «А-1» (магазин офіс) загальною площею 185,70 кв.м; літ. «Б-1» (склад) загальною площею 13,30 кв.м, які розташовані на АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належать ППФ «Лідер». 
Умови усної угоди позивач виконала в повному обсязі, надавши відповідачеві грошові кошти в загальному розмірі 37 000,00 доларів США. В порушення домовленості відповідач свої зобов`язання не виконав та не уклав з ОСОБА_1 договору купівлі-продажу, передбаченого вказаними розписками.
13 березня 2014 року позивач направила на адресу директора ППФ «Лідер» Діденко Л. В. лист-претензію на 37 000,00 умовних одиниць за курсом Національного банку України. Згідно з вказаним листом ОСОБА_1 пропонувала повернути їй у місячний термін вказані грошові кошти, які ОСОБА_2 як представник ППФ «Лідер», відповідно до розписок від 8 січня 2013 року, 1 квітня 2013 року та 28 серпня 2013 року отримав від позивача за майбутнє відчуження їй нерухомого майна, розташованого на АДРЕСА_1 , яке належить ППФ «Лідер» на праві приватної власності. 
Директором ППФ «Лідер» Діденко Л. В. позивачу надано відповідь від 14 липня 2014 року, відповідно до якої фірма з ОСОБА_1 пропозиції щодо купівлі-продажу нерухомого майна не обговорювала та коштів ані директор фірми особисто, ані ППФ «Лідер» на особистий рахунок від позивача у розмірі 37 000,00 доларів США не отримували; до того ж, Діденко Л. В. не має права обговорювати подібні питання без дозволу засновника. Щодо ОСОБА_2 , то він не є ні засновником, ні працівником ППФ «Лідер» і лише представляє інтереси фірми виключно за дорученням. При цьому, доручення щодо відчуження нерухомого майна ППФ «Лідер» відповідачу не надавало.
У серпні 2014 року позивачем направлено на адресу ОСОБА_2 лист-претензію на суму в розмірі 37 000,00 доларів США, відповідно до якого ОСОБА_1 запропонувала останньому повернути їй у місячний термін після одержання вказаної претензії, грошові кошти, які ОСОБА_2 отримав відповідно до розписок від 8 січня 2013 року, 1 квітня 2013 року та 28 серпня 2013 року.
Вказаний лист відповідачем не отримано та повернено на адресу відправника, тобто ОСОБА_1 за закінченням терміну зберігання.
Згідно відомостей, які містяться на офіційному сайті Національного банку України станом на 04 вересня 2017 року 100 доларів США становить 2 574,8384 грн.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року). 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 41 Конституції України, частиною першою статті 317 і частиною першою статті 321ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, й про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Вищенаведене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 31 жовтня 2018  року у справі № 753/13288/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 367/551/16-ц, від 21 листопада 2018 року № 388/688/16-ц.
Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93) встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення  валютного законодавства.
У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. 
Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. 
Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. 
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення статті 1212 ЦК України, належним виконанням зобов`язання зі сторони боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.
Змістом розписок, виданих ОСОБА_2 позивачу, остання передала йому грошові кошті в загальній сумі 37 000,00 доларів США, відтак і повернення коштів має відбуватись у валюті зобов`язання.
Суди попередніх інстанції, визначившись правильно з характером спірних правовідносин в частині стягнення грошових коштів як безпідставно набутих з відповідачем, не звернули належної уваги, що такі кошти були передані позивачем у іноземній валюті, яка і підлягає стягненню на користь позивача, а отже судові рішення в цій частині підлягають зміні.
Крім того, звертаючись з позовом про повернення відповідачем безпідставно отриманих грошових коштів, позивач на підставі статті 1214 ЦК України просила стягнути проценти за користування цими коштами, визначивши їх розмір відповідно до статті 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України, застосувавши аналогію закону.   
У частині 2 статті 1214 ЦК України із посиланням на статтю 536 цього Кодексу передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей.
За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються проценти згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зробила висновок про те, що відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не повертати кредитору борг протягом певного часу.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована, зокрема, частиною другої статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.
Отже, застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК України за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина перша статті 1048 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.
Таким чином суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача проценти за користування безпідставно набутими коштами на рівні облікової ставки НБУ, застосовуючи аналогію закону із статтею 1048 ЦК України, неправильно визначився з правовою природою нарахування таких процентів.   
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та у справі № № 464/3790/16-ц, № 14-465цс18 зробила правовий висновок щодо відповідальності за невиконання зобов`язання, передбаченої статтею 625 ЦК України, у разі визначення суми основного боргу у іноземній валюті.   
У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що дія статті 625 ЦК України поширюється на усі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України, та, з урахуванням цього, наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду судових рішень твердження заявника, що внаслідок домовленостей між ним та ОСОБА_1 як між фізичними особами 8 січня 2013 року, 1 квітня 2013 року та 28 серпня 2013 року ним підписано три розписки про те, що, начебто, ним від ОСОБА_1 отримано грошові кошти в рахунок майбутньої продажі на користь останньої, частини нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , у дійсності гроші йому не передавалися. Відповідачем не спростовані належним чином, викладені у розписках обставини, а також недійсними у встановленому законом порядку ці розписки не визнавались. Відсутність у розписці зобов`язання відповідача повернути грошові кошти лише свідчить, про те, що між сторонами не виникли правовідносини, які випливають з договору позики, але підтверджують факт отримання відповідачем грошових коштів.
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, касаційний суд не погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанції щодо стягнення суми боргу у національній валюті України, а також з висновком, що стягненню підлягає сума боргу, зазначена в розписках у доларах США, із перерахунком вказаної суми у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим на час ухвалення рішення, та вважає, що такі рішення не відповідають нормам матеріального права.
Враховуючи, що за умовами розписок від 8 січня 2013 року, 1 квітня 2013 року та 28 серпня 2013 року відповідач отримав грошові кошти в сумі 37 000,00 доларів США, отже стягненню підлягає заборгованість у валюті, визначеній у розписках.
Також суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування безпідставно отриманими коштами на рівні облікової ставки НБУ, залишивши поза увагою, що такі проценти не стягуються.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підстав, визначених цивільним процесуальним законодавством для направлення справи на новий розгляд, касаційним судом не встановлено.  
На підставі викладеного, касаційний суд задовольняє касаційну скаргу частково, змінює рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 37 000,00 доларів США із перерахунком вказаної суми у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на день платежу. 
Також рішення та постанову судів попередніх інстанцій слід скасувати в частині стягнення процентів за користування чужими коштами й ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, решту позовних вимог залишити без змін.
Керуючись статтями 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2  задовольнити частково.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів змінити: виключити із судових рішень вказівку про те, що «грошові кошти в сумі 952 690,21 грн, що за курсом НБУ на 4 вересня 2017 року еквівалентно 37 000,00 доларів США», стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 37 000,00 доларів США як безпідставно набутих грошових коштів.
 
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування безпідставно набутими коштами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у позові в цій частині відмовити.
 
В іншій частині заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий	І. М. Фаловська	
Судді:	В. М. Ігнатенко 	
 	С. О. Карпенко	
 	С. Ю. Мартєв 	
 	В. А. Стрільчук