ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2021 р. 	Справа № 200/207/21-а	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Калиновського В.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., м. Харків,  по справі № 200/207/21-а
за позовом               ОСОБА_1  
до              Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області                      
про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області (далі – відповідач), у якій просив: визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області щодо припинення ОСОБА_1 виплати щомісячних грошових сум в разі часткової  чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку з 01.06.2016 року; зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячні грошові суми в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку та сплатити заборгованість з 01.06.2016 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року позов задоволено частково.
Скасовано постанову Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Ізюмському районі Харківської області від 01.06.2016 № 2016/28276/28276/30 про припинення виплати ОСОБА_1 щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку.
Визнано протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області щодо припинення ОСОБА_1 виплати щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку з 01.06.2016 року.
Зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячні грошові суми в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку та сплатити заборгованість з 01.06.2016 року.
Допущено негайне виконання рішення суду у межах стягнення за один місяць.
В іншій частині позову - відмовлено.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 року у справі №200/207/21-а та прийняти рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що  у зв`язку із закінченням терміну дії довідки від 24.11.2014 №6337245195 Ізюмське відділення постановою від 01.06.2016 №2016/28276/30 припинило щомісячні страхові виплати позивачу з 01.06.2016. Також постановою від 01.06.2016 №2016/28276/28276/31 позивача було знято з обліку Ізюмського відділення. Щомісячні страхові виплати позивачу провадились Ізюмським відділенням на строк дії довідки. Крім того, відповідач зазначає, що позивач мав звертатися за поновленням свого права до Слов`янського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. Відповідач зазначає, що у спірний період позивач не скористався своїм правом та не звернувся із заявою про продовження нарахування щомісячних страхових виплат.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач  23.09.2014 звернувся до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Ізюмському районі Харківської області (далі – Ізюмське відділення) з заявою про тимчасове продовження раніше призначеної страхової виплати та у листопаді 2014 року надав довідку від 24.11.2014 №6337245195 про взяття його на облік, як тимчасово переміщеної особи за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою від 26.09.2014 №2016/28276/15 позивачу було продовжено раніше призначену щомісячну грошову суму в розмірі 4603,67 грн. Страхові виплати провадилися щомісячно, згідно постанов з 01.09.2014 по 23.05.2015.
26.05.2015 позивач повторно звернувся з заявою до Ізюмського відділення про продовження йому раніше призначеної страхової виплати. Термін дії довідки від 24.11.2014 №6337245195 про взяття на облік позивача, як тимчасово переміщеної особи, було продовжено Управлінням праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області до 23.11.2015.
Постановою від 29.05.2015 №2016/28276/27 продовжено позивачу виплату раніше призначену щомісячну грошову суму в розмірі 4967,36 грн. у період з 24.05.2015 по 22.11.2015.
Термін дії довідки від 24.11.2014 №6337245195 позивачу було продовжено на  строк до 25.05.2016.
Позивач 30.11.2015 звернувся до відповідача із заявою про продовження раніше призначеної страхової виплати на період, зазначений у довідці.
Листом від 30.12.2020 №02-14-3722 Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Харківській області повідомило позивача, що  страхові виплати він  отримує у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Ізюмському районі з 01.09.2014 по 31.05.2016 на підставі особистої заяви та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24.11.2014 №6337245195, виданої управлінням соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області за місцем фактичного проживання у м. Ізюм. Також, у жовтні 2015 року виплачені кошти за період з червня по серпень 2014 року, які були нараховані, але не виплачені ВВД ФССНВУ у Калінінському районі м. Горлівка Донецької області. Виплати, що були нараховані у вказаних періодах, сплачені у повному обсязі. Щомісячні страхові виплати проводились на строк дії довідки про взяття на облік. З 01.06.2016 виплати Відділенням ВД Фонду в Ізюмському районі не нараховувались, оскільки позивачем на надано довідку з подовженим терміном її дії.
Не погодившись з вказаною відповіддю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення позивачу виплати щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку з 01.06.2016 року, та зобов`язано відповідача поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячні грошові суми в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку та сплатити заборгованість з 01.06.2016 року.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно зі статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Частиною 1 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі Закон № 1105-XIV) встановлено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Частиною 7 статті 36 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати складаються із: страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.
Відповідно до ч. 1 статті 47 № 1105-XIV страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;  особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.
Відповідно до ч. 5 статті 47 Закону № 1105-XIV, страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них. 
Згідно з частинами 4, 7 статті 47 Закону № 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».
Згідно з п. 3 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1105-ХІV, особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлено Законом України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон №1706-VII) відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частинами 1, 10 статті 7 Закону №1706-VII встановлено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування.
Матеріальне забезпечення, страхові виплати призначаються за наявності необхідних документів, що підтверджують право на ці виплати, а в разі їх відсутності - за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України.
У разі відсутності в зазначеному Реєстрі необхідних відомостей матеріальне забезпечення, страхові виплати надаються у мінімальному розмірі, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України, з наступним перерахуванням сум матеріального забезпечення після надходження документів, що підтверджують право застрахованих осіб на їх надання.
Згідно з ч.1 статті 46 Закону № 1105-XIV, страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Таким чином, відповідно до положень наведеної вище статті, визначено випадки, відповідно до яких страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються.
Згідно з матеріалами справи, у період з 01.09.2014 року по 31.05.2016 року позивачу нараховані та виплачені щомісячні страхові виплати. Також, у жовтні 2015 року виплачені кошти за період з червня по серпень 2014 року, які були нараховані, але не виплачені ВВД ФССНВУ у Калінінському районі м. Горлівка Донецької області. Виплати, що були нараховані у вказаних періодах, сплачені у повному обсязі. 
В листі від 30.12.2020 №02-14-3722 Управління виконавчої дирекції фону соціального страхування України в Харківській області повідомило позивача про те, що щомісячні страхові виплати проводились на строк дії довідки про взяття на облік. З 01.06.2016 виплати Відділенням ВД Фонду в Ізюмському районі не нараховувались, оскільки позивачем не надано довідку з подовженим терміном її дії.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ст. 46 Закону №1105-XIV не передбачено такої підстави для припинення страхових виплат, як закінчення терміну дії довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України.
В своїй апеляційній скарзі відповідач вказує на неврахування судом першої інстанції вимог постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11 грудня 2014 року №20 «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції», Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для внутрішньо переміщених осіб затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування України 12.12.2018 № 27.
Колегія суддів не приймає вказані доводи, оскільки наведені нормативно-правові акти  та  Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, і у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законом № 1105-XIV, не можуть застосовуватись.
Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод, що забезпечуються Конституцією України та не можуть бути скасовані.
Право громадянина на призначення йому страхових виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання) або з відсутністю довідки про внутрішньо переміщену особу, а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.
В даному випадку наявність або відсутність у позивача, в певний період часу, статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні страхових виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених Законами України.
Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки.
Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
В даному випадку поняття «закон» розуміється як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, що регулює найважливіші суспільні відносини шляхом встановлення загальнообов`язкових правил, прийнятий в особливому порядку (законодавчим органом влади), або безпосередньо народом. Тому конституційне поняття закон, на відміну від поняття законодавство України, не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Згідно з  ч. 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді страхових виплат колегія суддів важає таким, що не ґрунтується на Законі.
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто прийняття рішення не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
З огляду на викладене, правових підстав для затримання страхових виплат чи відмови в їх наданні колегією суддів не встановлено.
Колегія суддів зазначає, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач для вирішення питання щодо отримання щомісячних страхових виплат не звертався з заявою про продовження страхових виплат як внутрішньо переміщена особа, колегією суддів  не приймаються, з огляду на таке.
Позивач сам має право вирішувати про необхідність звернення до Фонду про продовження страхових виплат. Відсутність такого звернення не є підставою для відмови в задоволенні позову.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2019 року у справі № 243/3505/16-ц.
Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 17.03.2020 у справі №227/2158/17 відсутність в особи статусу внутрішньо-переміщеної особи не може     впливати на реалізацію права такої особи на соціальне забезпечення.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати страхових виплат за вищезазначений період та зобов`язанням відповідача виплатити заборгованість .
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
За змістом статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 по справі № 200/207/21-а - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	О.М. Мінаєва 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.М. Макаренко    В.А. Калиновський