Ухвала
Іменем України
21 травня 2021 року
м. Київ
провадження № 51-2520 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 29 грудня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 10 березня 2021 року відносно ОСОБА_5 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 29 грудня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,раніше не судимого,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк 3 роки.
Цивільний позов потерпілої   ОСОБА_4 задоволено частково: постановлено стягнути з ОСОБА_5 на її користь 500 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, 5208,03 грн. матеріальної шкоди й 15 000 грн. витрат на правову допомогу.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 10 березня 2021 року апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 – захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок районного суду - без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 12 жовтня 2017 року о 19:34 год., керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Touareg», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , рухаючись по крайній лівій смузі руху автодороги Київ-Одеса у напрямку від міста Умань Черкаської області до міста Одеса на ділянці 272 км+978 м поблизу села Кошаро-Олександрівка Благовіщенського району Кіровоградської області, порушуючи вимоги п.1.4., п.1.5, підпункти б), д) п.2.3, п.12.1, п.12.3 Правил дорожнього руху України, допустив зіткнення із правою задньою частиною напівпричепу «VANHOOL», реєстраційний номер НОМЕР_2 у складі автопоїзду із вантажним сідловим тягачем «Scania R 144 L», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який здійснював розворот на проїзній частині та виїжджав зліва-направо стосовно напрямку руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_5 , внаслідок чого потерпіла ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 просить змінити вирок Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 29 грудня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 10 березня 2021 року відносно ОСОБА_5  через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а саме через необґрунтоване, на її думку, застосування положень ст. 75 КК України, безпідставне та неправильне звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, що є занадто м`яким. Просить призначити засудженому суворіше покарання, а саме – у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Крім того, потерпіла не погоджується з призначеним розміром моральної шкоди, а тому просить стягнути із ОСОБА_5 на її користь 25 000 000 грн.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5 внаслідок м`якості. Проте її доводи колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.  
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідків, ставлення ОСОБА_5   до скоєного, обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину), відсутність обставин, що обтяжують покарання, враховано дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, офіційно працевлаштований, перебуває на диспансерному обліку (клінічна стадія IV Рецидивуючий кандидоз. Тяжка ступінь імуносупресії), беручи до уваги висновок органу пробації, відповідно до якого ОСОБА_5 характеризується з позитивної сторони, його виправлення можливе без позбавлення волі, не становить високої небезпеки для суспільства та не становить високого ризику вчинення нового кримінального правопорушення, а тому призначив покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк 3 роки.
Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_6 , які є аналогічними, наведеними в касаційній скарзі потерпілої, дав на них вичерпну, вмотивовану відповідь. Зокрема, апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду та вказав, що судом належним чином вмотивовано призначене ОСОБА_5 покарання, а тому визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування положень ст. 75 КК України, через його невідповідність ступеню тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості. 
Відповідно до ухвали апеляційного суду, ОСОБА_5 як під час досудового розслідування так і під час розгляду кримінального провадження в різних інстанціях визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, його позиція з цих підстав була незмінна, надавав послідовні, взаємоузгодженні з матеріалами кримінального провадження показання, розкаявся у вчиненому. Каяття ОСОБА_5 є дійсним, відвертим, підтверджується щирим жалем з приводу наслідків, які настали від його дій та осудом своєї поведінки, щодо неналежного дотримання Правил дорожнього руху України, в намаганні ним відшкодувати завдані збитки, а також у бажанні виправити наслідки вчиненого.
Із вказаним погоджується й колегія суддів касаційного суду та вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.
В ухвалі від 10 березня 2021 року вірно зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції лише у межах апеляційних вимог. Рішення про звільнення  ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, при попередньому розгляді, ніким з учасників кримінального провадження не оскаржувалось.
7 грудня 2018 року Ульяновським районним судом Кіровоградської області було винесено вирок, яким  ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю у 3 роки. Згідно ч.1 ст.76 КК України покладено відповідні обов`язки.
24 жовтня 2019 року Кропивницьким апеляційним судом було скасовано вирок районного суду та призначено новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_5 в суді першої інстанції виключно з підстав, передбачених ч. 1 ст.412, ст.415 КПК України. При цьому апеляційний суд лише зазначив, що призначене покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами слід вважати явно несправедливим через свою м`якість.
У кримінальному процесі діє принцип заборони повороту до гіршого. Нормативно він закріплений, зокрема, у статтях 416, 421, 437, 439 КПК України. На практиці він означає те, що ніяке наступне судове рішення не може погіршувати становище засудженого порівняно з попереднім рішенням, якщо воно не було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника.
Такий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 23 вересня 2019 року, провадження № 51-7543кмо18.
Отже, при новому розгляді кримінального провадження суд не міг посилити основне покарання та  не застосувати положення ст.75 КК України.
Що стосується вимоги потерпілої про зміну судових рішень і призначення  ОСОБА_5 суворішого покарання, а саме – у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, тобто, погіршити правове становище засудженого, то така вимога прямо суперечить КПК України.
Відповідно до ст. 436 КПК України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право:
1) залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення;
2) скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції;
3) скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження;
4) змінити судове рішення.
Разом з цим, за правилами частин 1 і 2 статті 437 КПК України, суд касаційної інстанції не має права застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання.
Що стосується незгоди потерпілої ОСОБА_4 із розміром стягнутої моральної шкоди, то на  думку колегії суддів ці доводи не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю.
Потерпіла просила суд визначити відшкодування моральної шкоди, спричиненої вчиненням ОСОБА_5 кримінального правопорушення, у розмірі по 25 000 000 грн.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди судами було взято до уваги ступінь моральних страждань й болю, яких потерпіла зазнала внаслідок загибелі її доньки, тому виходячи з принципів виваженості, розумності й справедливості, суд першої інстанції у відповідності до вищевказаних вимог Закону дійшов вірного висновку, що позовні вимоги потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 500 000 грн.
Таким чином, касаційна скарга потерпілої не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними, обґрунтованими та належним чином  вмотивованими, адже в повній мірі відповідають  вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.  
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги потерпілої немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на вирок Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 29 грудня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 10 березня 2021 року відносно ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                            ОСОБА_8