ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 812/2066/14
адміністративне провадження № К/9901/2455/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білоуса О.В.,  
суддів - Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДФС у Луганській області, яке є правонаступником Державної податкової інспекції у м. Лисичанську Головного управління Міндоходів у Луганській області на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 23 червня 2014 року (головуючий суддя Свергун І.О.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року (головуючий суддя Компанієць І.Д., судді Казначеєв Е.Г., Ястребова Л.В.) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гермес» до Головного управління ДФС у Луганській області, яке є правонаступником Державної податкової інспекції у                          м. Лисичанську Головного управління Міндоходів у Луганській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
У С Т А Н О В И В:
У березні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Гермес» (далі - ТОВ «Гермес») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у Луганській області, яке є правонаступником Державної податкової інспекції у м. Лисичанську Головного управління Міндоходів у Луганській області (далі - ГУ ДФС у Луганській області), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 21 січня 2014 року: № 0000152200, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на додану вартість» на 2709965 грн (у тому числі за основним платежем - 2167972 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 541993 грн; № 0000142200, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток приватних підприємств» на 72852,50 грн (у тому числі за основним платежем - 58282 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 14570,50 грн.
В обґрунтування вимог адміністративного позову вказувало, що висновки контролюючого органу про відсутність реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Вектра 3000», ТОВ «Вістол» у періоді, що перевірявся, є помилковими та спростовуються належним чином оформленими первинними документами, які підтверджують дійсність господарських операцій, їх економічну та ділову мету, що, в свою чергу, свідчить про відсутність порушень при формуванні податкового обліку за наслідками здійснення спірних операцій.
Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 23 червня 2014 року, залишеною без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року, позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано оскаржувані податкові повідомлення-рішення, прийняті 21 січня 2014 року Державною податковою інспекцією у м. Лисичанську Головного управління Міндоходів у Луганській області. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ «Гермес» судові витрати у сумі 487,20 грн. 
Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ГУ ДФС у Луганській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просило рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 
У зв`язку з реорганізацією податкового органу та на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 року №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», згідно зі  статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України, проведено заміну відповідача, а саме Державну податкову інспекцію у м. Лисичанську Головного управління Міндоходів у Луганській області замінено на її правонаступника - ГУ ДФС у Луганській області.
ТОВ «Гермес», скориставшись своїм правом надало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень зазначило, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просило відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем з 29 листопада 2013 року по 5 грудня 2013 року проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Гермес» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток та податку на додану вартість за період з 1 жовтня 2010 року по 30 вересня 2013 року по взаємовідносинам з ТОВ «Вектра 3000» та ТОВ «Вістол», за результатами якої 12 грудня 2013 року складено Акт № 33/12-09-22-32691880 (далі - Акт перевірки). Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, внаслідок чого завищено валові доходи та доходи, що впливають на визначення об`єкта оподаткування, на загальну суму 155659358 грн, завищено валові витрати та витрати, що впливають на визначення об`єкта оподаткування, на загальну суму 152210290 грн, завищено податкові зобов`язання з ПДВ на суму 36505536 грн, завищено податковий кредит на суму 34914563 грн.
Не погодившись з висновками Акта перевірки, позивачем було подано до податкового органу заперечення до нього.
У період з 30 грудня 2013 року по 10 січня 2014 року згідно з підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України контролюючим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Гермес» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток та податку на додану вартість за період з 1 січня 2010 року по 30 вересня 2013 року по взаємовідносинам з ТОВ «Вектра 3000» та ТОВ «Вістол», за результатами якої 16 січня 2014 року складено Акт № 15/12-09-22-32691880.
Згідно висновків Акта перевірки, встановлено порушення позивачем вимог:
пунктів 44.1, 44.6 статті 44, пунктів 135.1, 135.2 статті 135, пунктів 138.1, 138.2, 138.4 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України), у результаті чого занижено податок на прибуток у періоді, що перевірявся, на загальну суму 58282 грн; 
пунктів 44.1, 44.6 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 ст.198 ПК України, у результаті чого занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся на 2167972 грн, у тому числі по періоді з червня 2012 року - вересень 2013 року. 
Вказані висновки зроблено податковим органом у зв`язку з не підтвердженням господарських взаємовідносин між ТОВ «Гермес» та ТОВ «Вектра 3000» і ТОВ «Вістол».
На підставі Акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення - рішення від 21 січня 2014 року: 
№ 0000152200, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на додану вартість» на 2709965 грн (у тому числі за основним платежем - 2167972 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 541993 грн; 
№ 0000142200, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток приватних підприємств» на 72852,50 грн (у тому числі за основним платежем - 58282 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 14570,50 грн.
ТОВ «Гермес» вказані податкові повідомлення-рішення було оскаржено до Головного управління Міндоходів у Луганській області, яке рішенням від 5 березня 2014 року №3700/12-32-10-04/08, скаргу позивача залишило без задоволення, а податкові повідомлення-рішення - без змін.
Не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалюючи постанову про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що укладені між позивачем та ТОВ «Вектра 3000» і ТОВ «Вістол» правочини відповідають вимогам чинного законодавства України, мають своїм наслідком зміну у майновому стані учасників правочинів, є економічно виправданими, факт виконання господарських зобов`язань сторін підтверджується первинними документами бухгалтерської та податкової звітності, які є належними та достатніми доказами того, що господарські операції фактично відбулися, а операції між позивачем та його контрагентами враховані відповідно до їх дійсного економічного змісту, обумовлені розумними економічними причинами (цілями ділового характеру) та відповідають меті здійснення господарської діяльності.
Зазначена позиція підтримана Першим апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та законами України.
Відповідно до пункту  138.1  статті 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього кодексу.
Згідно із підпунктом 139.1.9 пункту 139.1статті 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
За приписами пункту 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Відповідно до пунктів 198.2 - 198.3 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно із пунктом 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.
За приписами пунктів 44.1, 44.2  статті 44 ПК України, для цілей оподатковування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів (документи, створені в письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження і дозвіл адміністрації (власника) на їхнє проведення); регістрів бухгалтерського обліку (носії спеціального формату (паперові, електронні) у вигляді відомостей, ордерів, книг, журналів, машинограм і т.п., призначені для хронологічного, систематичного або комбінованого нагромадження, групування й узагальнення інформації з первинних документів, прийнятих до обліку); фінансової звітності (бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період); інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених вищевказаними документами.
Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно із частиною другою статті 3 вказаного Закону, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»,  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Аналіз наведених вище норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Отже, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.
При цьому, вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції; далі - КАС України), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене узгоджується зі змістом частини першої статті 71 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та ТОВ «Вістол» було укладено агентські договори: від 10 січня 2012 року № 101-А, від 5 березня 2012 року № 53-А, від 15 березня 2013 року № 153-А. Згідно умов вказаних договорів ТОВ «Гермес» (принципал) доручає, а ТОВ «Вістол» (агент) зобов`язується за передбачену договорами винагороду вчинити від імені та за рахунок принципала фактичні та юридичні дії, пов`язані з придбанням обладнання.
За результатами виконання умов договорів між сторонами було складено акти виконаних послуг, ТОВ «Вістол» було видано позивачу податкові накладні. Послуги згідно умов договорів було повністю оплачені, що підтверджується виписками по рахунку та не заперечується відповідачем.
У касаційній скарзі відповідач, зокрема, посилається на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що містили б дані про те, яку саме роботу по спостереженню, вивченню та аналізу стану ринку регульованих по частоті обертання гідродинамічних приводів, потенціальних поставників турбомуфт та гідромуфт, а також виробників газоочисного обладнання було проведено виконавцем за вказаними вище договорами. Оскільки з наявних актів здачі-прийняття виконаних робіт не вбачається, які саме роботи маркетингового характеру та в якому обсязі були виконані з боку ТОВ «Вістол», а саме: види наданих згідно актів прийому-здачі послуг носять загальний характер і фактично відтворюють умови відповідних зазначених договорів стосовно зобов`язань виконавця за цим договором. 
Вказані твердження контролюючого органу спростовані судами попередніх інстанцій, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції було оглянуто вище вказані акти та встановлено, що в останніх зазначено види та характер виконаних робіт (послуг), зокрема: моніторинг та аналіз ринку виробників, підготовка та проведення переговорів з потенційними постачальниками обладнання, підготовка документації, необхідної для оформлення постачання (контрактів), здійснення контролю за виконанням умов та строків постачання продукції тощо.

Згідно зі статтею 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Під час розгляду справи, судами першої та апеляційної інстанції було надано належну оцінку доказам, наданим позивачем та зібраним судами на підставі статті 11 КАС України та іншим обставинам, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства щодо формування податкового кредиту. Зокрема, судами досліджено первинні документи, які згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України, є підставою для податкового обліку.
Вказані документи, містять відомості, які у повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулись між позивачем та його контрагентами.
Посилання податкового органу як на підставу для відмови у задоволенні позову, на аналіз податкової інформації отриманої відносно контрагента позивача, зокрема, на відсутність у останнього умов необхідних для здійснення такого роду господарської діяльності, відсутність достатньої кількості трудових та матеріальних ресурсів (складів) необхідних для здійснення спірних господарських операцій з поставки вищевказаного товару, обґрунтовано відхилено судами попередніх інстанцій, оскільки чинне податкове законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, наявності чи відсутності у останніх основних фондів, тощо. Відсутність у контрагента добросовісного платника податку матеріальних та трудових ресурсів, не виключає можливості реального виконання таким платником господарської операції, та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем.
Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов`язань, адже поняття добросовісний платник, яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
Крім того, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що контролюючим органом всупереч вимог статті 71 КАС України не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагента трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договору, укладеного з позивачем, як не було надано і доказів про наявність встановлених судами фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо неправомірної поведінки контрагента та злагодженості дій між ними.
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та ТОВ «Вектра 3000» було укладено договори поставки від 25 квітня 2012 року № 2404-12, від 20 травня 2013 року № 2005-13 та субагентську угоду від 16 січня 2012 року № 1601-12.
За умовами субагентської угоди ТОВ «Гермес» (агент) доручає ТОВ «Вектра 3000» (субагенту) виконання своїх зобов`язань за договором, укладеним між агентом та принципалом (ПАТ «Новокраматорський машинобудівний завод»), а саме: надавати послуги з укладання контрактів на постачання запасних частин обладнання.
За результатами виконання умов субагентської угоди між ТОВ «Гермес» та ТОВ «Вектра 3000» було складено акт здачі-приймання виконаних робіт, ТОВ «Вектра 3000» було видано позивачу податкові накладні. Послуги згідно субагентської угоди повністю оплачено, що також підтверджується виписками по рахунку та не заперечується відповідачем.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку, що господарські взаємовідносини між ТОВ «Гермес» та ТОВ «Вектра 3000» за субагентською угодою підтверджено належними та допустимими доказами.
Що стосується правовідносин позивача за договорами поставки з ТОВ «Вектра 3000», то суди першої та апеляційної інстанцій вказали, що надані ТОВ «Гермес» документи не підтверджують реальність господарських операцій, оскільки надані позивачем видаткові та податкові накладні не розкривають зміст договорів поставки, не підтверджують рух активів та використання товарно-матеріальних цінностей у власній господарській діяльності позивача. Судами правомірно зазначено, що на підтвердження виконання спірних господарських операцій позивач повинен був надати, зокрема, документи, що свідчать про фактичне отримання від ТОВ «Вектра 3000» товарно-матеріальних цінностей за договорами  поставки (акти приймання-передачі товару, акти вантажно-розвантажувальних робіт, товарно-транспортні накладні тощо).
Разом з тим, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню, оскільки останніми було визначено грошові зобов`язання за господарськими операціями позивача з ТОВ «Вістол» та ТОВ «Вектра 3000» як за агентськими договорами, субагентською угодою, фактичне здійснення яких знайшло своє підтвердження під час розгляду справи, так і за договорами постачання, на підтвердження яких ТОВ «Гермес» не було надано всіх необхідних документів первинного бухгалтерського обліку. 
Відповідач у свою чергу не надав до суду розрахунок, який би надавав можливість встановити суми, що увійшли до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, окремо за кожним договором та, відповідно, господарською операцією, а оскільки суд не наділений повноваженнями самостійно здійснити такий розрахунок, то є правомірним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 21 січня 2014 року № 0000152200 та № 0000142200 в повному обсязі.
Посилання ГУ ДФС у Луганській області в касаційній скарзі на те, що відповідачем до суду апеляційної інстанції було надано розрахунок штрафних санкцій з податку на прибуток та з податку на додану вартість є безпідставним, оскільки з наданого розрахунку неможливо виокремити нарахування відповідного податку та штрафних санкцій у розрізі щодо кожної господарської операції та кожного контрагента відповідно.     
За приписами частин першої, другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Таким чином, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що постанова Луганського окружного адміністративного суду від 23 червня 2014 року та постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, крім того, скарга не містять посилань на обставини, передбачені статтями 353-354 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення судів підлягають скасуванню, тому підстави для скасування ухвалених судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Луганській області, яке є правонаступником Державної податкової інспекції у м. Лисичанську Головного управління Міндоходів у Луганській області залишити без задоволення, а постанову Луганського окружного адміністративного суду від 23 червня 2014 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                О.В.Білоус
Судді                                                                                                     Н.Є.Блажівська
                                                                                                    І.Л.Желтобрюх