Номер провадження: 22-ц/813/6859/21 
Номер справи місцевого суду: 507/240/20
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Гірняк Л.А.,
                                Цюри Т.В.,
               за участю:
               секретаря                Хухрова С.В.,
               апелянта                         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 20 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні власністю,
встановив:

27.07.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення частки у спільній частковій власності в натурі та усунення перешкод у користуванні власністю (а.с.3-5).
В подальшому позивач змінила позовні вимоги та просила :
- визначити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши їй в користування житлову другу кімнату згідно технічної характеристики № 4-6 в плані, площею 14,1 кв.м. та сарай, а ОСОБА_2 виділити кімнати 1,3 згідно технічної характеристики квартири, тобто № 4-5, 4-7 в плані площею відповідно 17,8 і 9 кв.м та підвал; кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор та комору залишити в загальному користуванні;
- усунути перешкоди в користуванні власністю для неї – з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зобов`язавши їх не чинити перешкод у користуванні нею 1/3 частиною квартири за адресою АДРЕСА_2 .
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить 1/3 частина квартири загальною площею 60,1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 січня 2001 року квартира належала також її матері ОСОБА_4 та братові ОСОБА_2 . Після смерті матері частка матері перейшла до ОСОБА_2 , якому в результаті належить 2/3 частини трикімнатної квартири. В квартирі також проживає колишня дружина брата ОСОБА_2 – ОСОБА_3 . 

Але на даний час вона позбавлена права користуватися квартирою, так як відповідачі перешкоджають в цьому. ОСОБА_3 не допускає її в квартиру, вчиняє скандали та погрожує. В свою чергу, брат ОСОБА_2 погрожує їй по телефону, оскільки у спірній квартирі не проживає. Досягти домовленості з відповідачами про спільне використання приміщеннями та їх поділ в натурі вони не можуть.
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 20 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні власністю – відмовлено (а.с.186-187).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Любашівського районного суду Одеської області від 20 січня 2021 року та постановлення нового, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі (а.с.191-193).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав. 

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1  про виділення частки у спільній частковій власності в натурі та усунення перешкод у користуванні власністю,суд першої інстанції виходив із того, що позивач не виконала свого процесуального обов`язку та не надала жодних доказів, як-то акти посадових осіб, свідчення свідків, докази звернення до правоохоронних органів, у зв`язку з неправомірними діями відповідачів, а також будь-яких звернень до компетентних органів з цього приводу, тощо, які б підтверджували заявлені вимоги про неможливість користування власною квартирою/неможливість у неї потрапити. 

Однак, апеляційний суд не в повній мірі погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) (далі – Конвенція) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в ст. 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
Непорушність права власності закріплено і в ст. 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
У відповідності до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За положенням частини першої, другої ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири загальною площею 60,1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 січня 2001 року квартира належала також її матері ОСОБА_4 , та братові ОСОБА_2 . 
Після смерті матері частка матері перейшла до ОСОБА_2 , якому в результаті належить 2/3 частини трикімнатної квартири.

В суді першої інстанції об`єктивно і обгрунтовано встановлено, що між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , що і змусило позивача ОСОБА_1 звернутись до суду з даним позовом.
Колегія суддів вважає, що співвласнику квартири, яким є позивач ОСОБА_1 , чиняться перешкоди у користуванні спільною власністю, що не передбачено діючим як міжнародним правом так і законодавством України.

Так, відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» - в силу ст. 104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього.

4 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/3048/16-ц, провадження № 61-3994св18 (ЄДРСРУ № 73368996) вказав, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Окремо необхідно зробити наголос на тому, що згідно з правовим висновком Верховного суду України, викладеного в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13 вбачається: «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст.358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Колегія суддів зазначає, що встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що позовні вимоги, в частині усунення перешкод позивачу ОСОБА_1 в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_2 з боку ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , підлягають задоволенню, а тому слід зобов`язати відповідачів не чинити позивачу перешкод у користуванні нею 1/3 частиною квартири.
Крім того, враховуючи неможливість виділення в натурі позивачу ОСОБА_1 1/3 частини належної їй на праві приватної власності квартири, колегія суддів вважає за необхідне визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши в користування ОСОБА_1 жилу кімнату, загальною площею 14,1 кв.м., а ОСОБА_2 виділити в користування 2 кімнати, загальною площею відповідно 17,8 і 9 кв.м
Сарай, підвал, кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор та комору слід залишити в загальному користуванні власників.
При цьому, колегія суддів виходить із того, що матеріали справи не мають доказів того, що позивач ОСОБА_1 фактично користується сараєм, а відповідач ОСОБА_2 – підвалом, а тому зазначені приміщення, як і інші нежилі приміщення, які розташовані в квартирі АДРЕСА_2 , слід залишити в загальному користуванні власників.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам,  доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду - скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково. 
Колегія суддів вважає за необхідне рішення Любашівського районного суду Одеської області від 20 січня 2021 року скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні власністю – частиною квартири АДРЕСА_2 з боку ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , зобов`язавши їх не чинити перешкод у користуванні нею 1/3 частиною квартири. 
Також колегія суддів вважає за необхідне визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши в користування ОСОБА_1 житлову кімнату, загальною площею 14,1 кв.м., а ОСОБА_2 виділити 2 кімнати, загальною площею відповідно 17,8 і 9 кв.м. Сарай, підвал, кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор та комору слід залишити в загальному користуванні власників.
Крім того, у відповідності до вимог, ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_1 в рівних долях, всього у розмірі 4204 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 20 січня 2021 року скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні власністю – частиною квартири АДРЕСА_2 з боку ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , зобов`язавши їх не чинити перешкод у користуванні нею 1/3 частиною квартири; 
- визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 виділивши в користування ОСОБА_1 житлову кімнату, загальною площею 14,1 кв.м., а ОСОБА_2 виділити 2 кімнати, загальною площею відповідно 17,8 і 9 кв.м;
сарай, підвал, кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор та комору залишити в загальному користуванні власників.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , і ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , в рівних долях у розмірі 4204 грн. (чотири тисячі двісті чотири гривні).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 17.05.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

                Л.А. Гірняк

               Т.В. Цюра