ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2021 року                                                                                          м.Дніпро         Справа №  904/2958/20
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)                                                                                                
суддів Мороза В.Ф., Чередка А.Є.
при секретарі судового засідання Михайловій К.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 (прийняте суддею Петренко І.В., повне рішення складено 12.11.2020) у справі № 904/2958/20
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ"
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТЕК"
до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "АРМАДА ЛТД"
про визнання договору поруки №3П/8АФ-15 від 30.03.2018 недійсним 
ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог. 

03.06.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТЕК" (далі - відповідач-1) та до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "АРМАДА ЛТД" (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору поруки №3П/8АФ-15 від 30.03.2018.

2.Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 у справі № 904/2958/20 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ" відмовлено в повному обсязі; судові витрати покладено на Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ".

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що позивач належними та достовірними доказами не довів, що всі учасники оспорюваного правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.
Факт укладання правочинів з метою забезпечення виконання основного зобов`язання та об`єднання в одній позовній заяві одночасно вимог щодо відповідача, який є стороною основного зобов`язання, та до відповідача, який є стороною правочину, укладеного в забезпечення основного зобов`язання, відповідно до положень частини 11 статті 30 Господарського процесуального кодексу України не може змінювати територіальну підсудність.

3.Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ" подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 у справі № 904/2958/20, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що ТОВ "Агротек" та ТОВ "Торговий дім "Армада ЛТД" є пов`язаними особами. ТОВ "Агротек" неодноразово укладав фіктивний договір поруки для зміни територіальної підсудності справи. Апелянт вважає, що договір укладено без мети створення реальних намірів ТОВ "Агротек" на стягнення з ТОВ "Торговий дім "Армада ЛТД" заборгованості за договором фінансового лізингу№8АФ-15 від 11.03.2015 року, що доводить недійсність договору поруки №3П/8АФ-15 від 30.03.2018 року, оскільки він не направлений на реальне настання правових наслідків даного правочину.
Також, від апелянта надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 904/2979/20, оскільки правовідносини у цих справах є подібними.
Від позивача надійшли додаткові пояснення у яких апелянт посилається, що у своїх доводах в Господарському суді Дніпропетровської області зазначав, що спірний договір поруки укладений виключно з метою зміни підсудності розгляду спору, який виник у зв`язку з невиконанням умов Договору фінансового лізингу №8АФ-15 від 11 березня 2015 року. Для досягнення поставленої мети ТОВ "Агротек" здійснили порушення цивільно- правового інтересу ТОВ "Серединецьке", який захищається Цивільним та Господарськими кодексами України, а саме здійснили розголошення комерційної таємниці без погодження з ТОВ "Серединецьке". Зазначене порушення вчинене ТОВ "Агротек" шляхом укладення останнім з ТОВ "Торговий дім "Армада ЛТД" спірного договору поруки без відома ТОВ "Серединецьке" та передавши (проінформовано) про всі умови договору фінансового лізингу. До комерційної таємниці відносяться умови контрактів, дані про контрагентів, інформація про переговори, маркетингові дослідження, тощо. Така інформація підпадає під положення ч.2 ст.505 ЦК України. При укладанні Договору фінансового лізингу, сторони зазначили, що діють у відповідності до Статутів, а саме Статуту ТОВ "Агротек" та ТОВ "Серединецьке". Статутами передбачено нерозголошення та захист комерційної таємниці. Для досягнення мети по зміні підсудності розгляду спору, який виник з умов Договору фінансового лізингу №8АФ-15, ТОВ "Агротек" у змові з ТОВ "Торговий дім "Армада ЛТД" було порушено цивільно-правовий інтерес ТОВ "Серединецьке", який захищається установчими документами ТОВ "Агротек" та ТОВ "Серединецьке", а також положеннями ч.2 ст.505 ЦК України, ч.1 ст.199 ГК України.
26.04.2021 від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких позивач посилається на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.2021 у справі № 904/2958/20 та вважає, що вона підтверджує порушення цивільно-правового інтересу позивача.

5.Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відповідач-1 проти задоволення апеляційної скарги заперечує та зазначає, що на момент укладення спірного договору норма ч. 1 ст. 42 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (правочин із заінтересованістю) не набула чинності.
Не зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_1 є керівником ТОВ "Агротек", у ТОВ "Торговий дім "Армада ЛТД" йому належить частка у розмірі лише 4%, тому він не має ні вирішального впливу на загальних зборах учасників, ні права на підписання договорів у ТОВ "Торговий дім "Армада ЛТД", що свідчить про відсутність заінтересованості відповідачів в укладенні оспорюваного договору.
Факт звернення відповідача-1 до відповідача-2 з вимогою за договором поруки та з позовом про стягнення заборгованості підтверджують намір створення правових наслідків за цим договором. 
У випадку пред`явлення позову про солідарне стягнення заборгованості за лізинговими платежами солідарно з основного боржника та з поручителів одночасно спірний договір поруки не впливав би на територіальні підсудність вказаних справ, оскільки їх розгляд відповідно до ч. 11 ст. 30 ГПК України здійснювався б за місцезнаходженням основного боржника, а отже договір поруки не порушує прав позивача.
Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені, поки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Позивач, у свою чергу, не обґрунтував порушення своїх цивільних прав оспорюваним договором.

6.Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2020 для розгляду справи № 904/2958/20 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач), суддів Мороза В.Ф., Чередка А.Є.
Згідно розпорядження керівника апарату суду № 2231/20 від 30.11.2020 у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Мороза В.Ф., призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у судовій справі № 904/2958/20 (для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження тощо).
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2020 для розгляду справи № 904/2958/20 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач), суддів Кузнецова В.О., Чередка А.Є.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.11.2020 відкрито апеляційне провадження у справі № 904/2958/20; розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 19.01.2021 о 15:00 год.; судове засідання у справі ухвалено провести в режимі відеоконференції з забезпеченням її проведення для Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ" в Господарському суді Хмельницької області.
Згідно розпорядження керівника апарату суду № 2257/20 від 03.12.2020 у зв`язку з виходом з відпустки судді Мороза В.Ф., призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у судовій справі № 904/2958/20.
Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 03.12.2020 для розгляду справи № 904/2958/20 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач), суддів Мороза В.Ф., Чередка А.Є.
19.01.2021 колегією суддів оголошено перерву в судовому засіданні до 23.02.2021 о 16:30 год.
В судовому засіданні, призначеному на 23.02.2021, розгляд апеляційної скарги у справі відкладено в судове засідання до 23.03.2021 о 17:30 год.
Судове засідання, призначене на 23.03.2021 о 17:30 год. не відбулося у зв`язку з лікарняним члена колегії у справі судді Мороза В.Ф.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.04.2021 розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 18.05.2021 о 16:30 год.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2021 судове засідання у справі ухвалено провести в режимі відеоконференції для Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ" з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon".
В судовому засіданні 18.05.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

7.Встановлені судом обставини справи.

11.03.2015 відповідачем-1 (лізингодавець) та позивачем (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №8АФ-15, відповідно до умов якого лізингодавець зобов`язується передати на умовах фінансового лізингу у платне користування предмет лізингу (далі - майно), а лізингоодержувач зобов`язується прийняти майно та зобов`язується сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. Ціна одиниці, кількість і загальна вартість майна на момент укладення договору наведені в Додатку №1 "Специфікація" (далі - Специфікація) (пункт 1.1 договору фінансового лізингу).
Згідно Специфікації предметом договору є трактор John Deere 8335R вартість якого складає 250000,00 доларів США.
19.03.2015 між позивачем та відповідачем-1 складено Акт приймання-передачі за яким лізингодавець передав, а лізингоодержувач отримав трактор John Deere 8335R; серійний номер 1RW8335RCDP069093; 2013 року випуску. Підписуючи Акт приймання-передачі від 19.03.2015 лізингоодержувач засвідчив, що переданий товар є комплектним, відповідає встановленим зразкам якості (отримав документи, підтверджуючі якість товару), пристосований для його використання за цільовим призначенням. Лізингоодержувач в присутності лізингодавця перевірив якість, кількість, стан, комплектність, асортимент та відповідність майна умовам договору. Лізингоодержувач підтвердив у тому числі належну якість, комплектність, справність предмета лізингу і відповідність предмета лізингу вимогам лізингоодержувача та умовам договору. Сторони погодили, що з дати підписання Акту приймання-передачі майна лізингоодержувач відмовляється від будь-яких прямих і непрямих претензій до лізингодавця з приводу якості та комплектності майна.
Крім того,     між сторонами договору фінансового лізингу підписано ряд додаткових угод до договору фінансового лізингу №8АФ-15 від 11.03.2015.
В якості забезпечення виконання     зобов`язань позивача перед відповідачем-1 за договором фінансового лізингу укладено договір поруки №1П/8АФ-15 від 11.03.2015, укладений між позивачем (лізингоодержувач), відповідачем-1 (лізингодавець) та ТОВ "Бужок" (поручитель); договір поруки №2П/8АФ-15 від 30.03.2018, укладений між позивачем (лізингоодержувач), відповідачем-1 (лізингодавець) та ТОВ "Сварог-Дністер" (поручитель) та спірний договір, а саме: 30.03.2018 між відповідачем-1 (лізингодавець) та відповідачем-2 (поручитель) укладено договір поруки №3П/8АФ-15 (далі - спірний договір) предметом якого є зобов`язання поручителя перед лізингодавцем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позивачем (лізингоодержувачем) своїх зобов`язань перед лізингодавцем (відповідачем-1), які випливають з умов договору фінансового лізингу, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору фінансового лізингу, а також всіх інших додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору фінансового лізингу.
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" та його керівником є ОСОБА_1 , у свою чергу, вказана особа є також учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Армада ЛТД". Окрім того, учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" є Акціонерне товариство "Закритий Недиверсифікований Венчурний Корпоративний Інвестиційний Фонд "Спектр-Фінанс" (кінцевим бенефіціарним власником якого є ОСОБА_2 ), при цьому ОСОБА_2 є учасником і Товариства з обмеженою відповідальністю "Армада ЛТД".
З метою досудового врегулювання спору відповідач-1 звернувся до відповідача-2 з вимогою від 28.02.2019 за вих.№2802/19-2019/3юр за договором поруки №3П/8АФ-15 від 30.03.2018 (а.с. 12, т. 2), а саме за спірним договором, у якій повідомив про те, що платежі за Графіком внесення лізингових платежів та графіком погашення простроченої заборгованості за договором фінансового лізингу №8АФ-15 від 11.03.2015 боржник не вносить. Станом на 28.02.2019 заборгованість, без урахування штрафних санкцій боржника (позивача) складає 4 149 472,76грн. (курс на 27.02.2019 складає 26,95грн./1 долар США) та вимагав не пізніше трьох днів з моменту отримання даної вимоги сплатити грошові кошти у сумі 4 149 472,76грн.
У відповідь на вимогу відповідача-1 від 28.02.2019 за вих.№2802/19-2019/3юр відповідач-2 листом від 04.03.2019 за вих.№8/пор (а.с. 13, т. 2) повідомив про скрутний фінансовий стан та відсутність можливості у повному обсязі виконати умови вимоги відповідача-1 та сплатити 4 149 472,76грн. за спірним договором поруки. Водночас відповідач-2 гарантував можливість часткового погашення заборгованості через невизначений час і просив із розумінням поставитися до вказаного і не здійснювати заходи щодо стягнення заборгованості у судовому порядку, в тому числі й щодо примусового стягнення.
На виконання умов спірного договору відповідач-2 перерахував на користь відповідача-1 грошові кошти у розмірі 100,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №914 від 09.06.2020 на суму 100,00грн. (а.с. 14, т. 2).
У свою чергу, у справі № 904/1478/19 Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОТЕК" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "АРМАДА ЛТД", Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Дністер" та Товариства з обмеженою відповідальністю "СК     Бужок" про солідарне стягнення заборгованості по лізинговим платежам у розмірі 4 177 187,23 грн. та 365% річних у розмірі 29 955 028,52 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов договору поруки №3П/8АФ-15 від 30.03.2018 відповідачем-1, договору поруки №2П/8АФ-15 від 30.03.2018 відповідачем-2, договору поруки №1П/8АФ-15 від 11.03.2015 відповідачем-3, які виступають поручителями  з виконання Лізингоодержувачем (ТОВ "Середницьке") своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу № 8АФ-15 від 11.03.2015. Під час розгляду справи № 904/1478/19 позивач (Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОТЕК") подав до суду заяву, в якій просив прийняти відмову від позову в частині стягнення заборгованості з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "АРМАДА ЛТД" та закрити провадження по справі № 904/1478/19 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "АРМАДА ЛТД".

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Згідно з приписами статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Договір поруки є двостороннім, він укладається між кредитором і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки, хоча укладення тристороннього договору між кредитором, боржником і поручителем ЦК України не забороняє і це є звичною діловою практикою.
Таке регулювання (можливість укладення договору поруки без згоди боржника) відповідає загальному підходу цивільного законодавства про можливість відступлення кредитором своїх вимог без згоди боржника (стаття 516 ЦК України).
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №   369/11268/16-ц  та постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).
Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Таким чином, суд з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.
Будь-яка господарська операція, дія суб`єкта господарювання повинна мати розумне пояснення мети та мотивів її здійснення. Оскільки договір поруки є безоплатним, тобто не має очевидної економічної мети (за виключенням випадків коли поручитель бере плату за свої послуги з боржника відповідно до статті 558 ЦК України), то суд при вирішенні питання щодо фіктивності договору має з`ясувати дійсні мотиви, через які особа поручається за боржника перед кредитором і чи є такі мотиви добросовісними.
Відповідно до усталеної ділової практики боржнику відома особа поручителя і презюмується наявність певних відносин між боржником та поручителем (родинних, особистих, ділових, корпоративних, відносин пов`язаності, афілійованості, економічної  залежності чи підпорядкування тощо). Саме ці відносини з боржником, як правило, спонукають поручителя взяти на себе додатковий економічний тягар і на безоплатних підставах укласти договір щодо забезпечення зобов`язань боржника.
Укладення поручителем договору з кредитором без відома боржника і без наявності будь-яких відносин з боржником  ("невідомий боржнику поручитель") є нетиповою діловою практикою, яка може свідчити про те, що договір поруки укладається з іншою метою, аніж забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. Цей факт може свідчити про недобросовісність таких дій, зокрема на їх спрямування на зміну територіальної юрисдикції (підсудності) спорів, що випливають із основного зобов`язання, чи обхід заборони на відступлення кредитором  прав за основним зобов`язанням.
У справі, що розглядається, встановлені обставини, які у сукупності можуть свідчити про укладення сторонами оспорюваного договору без наміру реального виконання Договору поруки, тобто про наявність ознак фіктивності правочину:
- між поручителем та боржником на момент укладення договору поруки були відсутні будь-які юридичні чи ділові відносини (корпоративні, зобов`язальні, відносини пов`язаності, економічної  залежності чи підпорядкування), водночас, кредитор (ТОВ "Агротек") та поручитель (ТОВ   "Торговий   дім "Армада ЛТД") пов`язані через бенефіціарних власників та посадових осіб;
- договір поруки укладений значно пізніше аніж Договір лізингу (основне зобов`язання); договір є двостороннім, на відміну від договорів поруки з іншими поручителями, які були тристоронніми, тобто боржник до моменту укладення договорів поруки знав інших поручителів (ТОВ "СК Бужок" та ТОВ "Сварог-Дністер"), укладаючи договір поруки вони діяли за погодженням з боржником;
-оплата поручителем за договором поруки здійснена у незначному, номінальному розмірі (100, 00 грн), вже після подання позивачем позовної заяви про визнання договору недійсним як фіктивного (сума сплачена після подання до суду даної позовної заяви у даній справі №  904/2958/20);
- у справі № 904/1478/19 кредитор (ТОВ "Агротек") звернувся з позовами до поручителів, а не до боржника, саме за місцезнаходженням ТОВ   "Торговий дім "Армада ЛТД" до Господарського суду Дніпропетровської області, що надало йому певні переваги, додаткові зручності для участі в процесі - адже і ТОВ "Серединецьке", і поручителі за іншими договорами поруки (ТОВ "СК Бужок" та ТОВ "Сварог-Дністер"), знаходяться в Хмельницькій області, і ТОВ "Агротек" мало би звернутися з позовом до Господарського суду Хмельницької області.
- у інших господарських справах можна відстежити певний усталений алгоритм дій ТОВ "Агротек", яке звернувшись до господарського суду з позовом до ТОВ   "Торговий дім "Армада ЛТД" і інших відповідачів за місцезнаходженням ТОВ   "Торговий дім "Армада ЛТД", потім відмовлялося від позову до ТОВ "Торговий дім "Армада ЛТД" (ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 15.07.2019 у справі № 904/1478/19, від 05.02.2019 у справі № 904/7638/17, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2015 у справі № 904/3594/15, від 15.05.2013 у справі №904/2644/13).
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 лютого 2021 року по справі № 904/2979/20 дійшов висновку, що при застосуванні приписів статті 234 ЦК України у вирішенні питання щодо того, чи наявні наміри сторін договору поруки щодо створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, несуттєве, часткове виконання (в порівнянні з розміром основного зобов`язання) поручителем своїх обов`язків за договором поруки не завжди свідчить про те, що оспорюваний правочин не є фіктивним, цей факт потрібно оцінювати у сукупності з іншими встановленими судами обставинами, на які посилається заінтересована особа.
Водночас, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав або інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсними майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (відповідна позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №     910/12787/17).
Проте, у даній справі колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності доведеного позивачем факту порушення його цивільних прав оспорюваним договором.
Договір поруки безпосередньо на права та обов`язки боржника не впливає, його зобов`язання в цьому випадку не встановлюються, не припиняються та не змінюються (не доповнюються та не збільшуються). Разом із тим це не означає, що за позовом боржника такий договір не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він порушує його права чи законні інтереси чи буде доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем діяти на шкоду боржникові.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
 Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації  заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.
Водночас, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 викладений висновок про те, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.
Основним аргументом позивача в обґрунтування позовної заяви та апеляційної скарги наведено доводи, що відповідач використав оспорюваний договір для досягнення іншої, протиправної мети, а саме для штучної зміни територіальної юрисдикції (підсудності) справи.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 29 ГПК України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу. Позови у спорах за участю кількох відповідачів можуть пред`являтися до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання одного з відповідачів.
При цьому, відповідно до ч. 11 ст. 30 ГПК України, у випадку об`єднання позовних вимог щодо укладання, зміни, розірвання і виконання правочину з вимогами щодо іншого правочину, укладеного для забезпечення основного зобов`язання, спір розглядається господарським судом за місцезнаходженням відповідача, який є стороною основного зобов`язання.
Тобто позов, що містить в собі вимоги за основним правочином та правочином, укладеним в забезпечення основного правочину, може бути поданий до господарського суду лише за територіальною юрисдикцією (підсудністю) за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, який є стороною основного зобов`язання. А отже факт укладання правочинів з метою забезпечення виконання основного зобов`язання та об`єднання в одній позовній заяві одночасно вимог щодо відповідача, який є стороною основного зобов`язання, та до відповідача, який є стороною правочину, укладеного в забезпечення основного зобов`язання, відповідно до положень частини одинадцятої     статті 30 ГПК України     не може змінювати територіальну юрисдикцію (підсудність).     
Позивач у цій справі (ТОВ "Серединецьке", лізингоодержувач) є основним боржником у зобов`язаннях, які виникли із Договору лізингу у правовідносинах з ТОВ "Агротек" (лізингодавцем). ТОВ "Агротек" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ "Торговий дім "Армада ЛТД", ТОВ "Сварог-Дністер" та ТОВ "СК Бужок" про солідарне стягнення заборгованості по лізинговим платежам (справа № 904/1478/19); позовні вимоги у цій справі обґрунтовані неналежним виконанням умов договорів поруки відповідачами, які виступають поручителями з виконання лізингоодержувачем (ТОВ "Серединецьке") своїх зобов`язань за Договором лізингу. 
При цьому, у справі № 904/1478/19 ТОВ "Серединецьке" не є відповідачем, а має статус третьої особи, які наділені певними процесуальними правами.
Позивач у даній справі неодноразово стверджував, що оспорюваний договір поруки укладений з метою зміни територіальної юрисдикції (підсудності) і саме в цьому вбачав порушення своїх інтересів. Таким чином, йдеться про те, що позивач вимагає визнання недійсним оспорюваного договору поруки     для захисту     свого процесуального інтересу, а не цивільно-правового.
Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльності, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного права та господарського права, закріпленими у статті 3, 627 ЦК України, статтях 6, 43 Господарського кодексу України. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації.
Зловживання правом не повинно призводити до того, що особа втрачає усіляку можливість свого судового захисту. Суд лише повинен не дати особі досягти того, що вона прагне досягти зловживальницькою дією, зберігаючи розумний баланс інтересів учасників господарських відносин.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідками щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу (відповідна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 318/89/18).  
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 43 ГПК України зловживанням процесуальними правами є необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою. Частина третя цієї статті передбачає, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені ГПК України.
Відповідно до положень статті 279 ГПК України при апеляційному перегляді  судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Таким чином, ТОВ "Серединецьке" як учасник справи № 904/1478/19 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів), інтереси якого могли бути порушені штучним об`єднанням позовних вимог з метою зміни територіальної юрисдикції (підсудності) цієї справи, може використати передбачені господарським процесуальним законодавством способи захисту від зловживання процесуальними правами іншими учасниками процесу.
Водночас, ТОВ "Серединецьке" є боржником за Лізинговим договором, і як боржник за основним зобов`язанням, товариство може бути зацікавленим в затягуванні судового розгляду справи про стягнення кредитором як управленою особою боргу з поручителів. Такий додатковий інтерес не є легітимним і не підпадає під судовий захист. У зв`язку з цим суд критично ставиться до дійсних мотивів звернення позивача з позовною заявою у цій справі.
Недійсність договору як приватно-правова категорія повинна не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Ініціювання спору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися для невиконання обов`язків чи уникнення сплати боргу боржником (подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №   638/2304/17, від 18.09.2019 у справі № 200/4202/14-ц).
Також, позивачем не доведено, що пов`язаність товариств відповідачів при укладенні спірного договору поруки порушує його цивільні права.
Окрім того, зазначена позивачем норма ст. 45 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (правочин, щодо якого є заінтересованість) набрала чинності після укладення спірного договору поруки.
Колегія суддів відхиляє доводи позивача, що укладенням спірного договору поруки порушено цивільне право позивача, оскільки було розголошено комерційну таємницю без погодження з ТОВ "Серединецьке", такою комерційною таємницею позивач вважає умови договору фінансового лізингу. 
Вимогами статті 21 Закону України "Про інформацію" та статті 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.
Поняття комерційної таємниці міститься у статті 505 ЦК України, якою передбачено, що     комерційною таємницею є інформація, яка є секретною в тому розумінні, що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою та не є легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить, у зв`язку з цим має комерційну цінність та була предметом адекватних існуючим обставинам заходів щодо збереження її секретності, вжитих особою, яка законно контролює цю інформацію.     Комерційною таємницею можуть бути відомості технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру, за винятком тих, які відповідно до закону не можуть бути віднесені до комерційної таємниці.
Тобто, визначення ''комерційна таємниця'' включає в себе тільки відомості та інформацію, яка не є легкодоступною для певних категорій осіб.
Дані ознаки комерційної таємниці є істотними, необхідними та невіддільними. Конфіденційність комерційної таємниці полягає в тому, що інформація, яка становить комерційну таємницю, в цілому чи в певній формі та сукупності її складових має бути невідомою та не бути легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить. Комерційну цінність інформації, яка становить комерційну таємницю, розуміють таким чином, що її використання надає володільцю інформації певні економічні переваги в силу того, що його конкуренти або інші особи такою інформацією в цілому чи в певній формі та сукупності її складових не володіють.
Також, в силу статей 36, 162 ГК України, комерційною таємницею є відомості, пов`язані з виробництвом, технологічною інформацією, управлінням, фінансовою та іншою діяльністю суб`єкта господарювання, розголошення яких може завдати шкоди його інтересам. Склад і обсяг відомостей, що становлять комерційну таємницю, спосіб їх захисту визначаються суб`єктом господарювання відповідно до закону. Суб`єкт господарювання, який є власником технічної, організаційної або іншої комерційної інформації, має право на захист від незаконного використання цієї інформації третіми особами за умов, що ця інформація має комерційну цінність у зв`язку з тим, що вона невідома третім особам і до неї немає вільного доступу інших осіб на законних підставах, а власник інформації вживає належних заходів до охорони її конфіденційності. Строк правової охорони комерційної таємниці обмежується в часі.
Склад та обсяг відомостей, що становлять комерційну таємницю, порядок їх захисту визначаються самостійно власником або керівником підприємства з дотриманням чинного законодавства. Підприємство має право розпоряджатися такою інформацією на власний розсуд і здійснювати щодо неї будь-які законні дії, не порушуючи при цьому права третіх осіб.
Так статут позивача (а.с. 30, т. 2) містить розділ 13 "Конфіденційність (комерційна таємниця)", проте зміст даного розділу не визначає, які саме відомості віднесено до такої комерційної таємниці, а лише зазначено, що склад і обсяг відомостей, що становлять комерційну таємницю визначаються директором. Проте, такі документи, які б додатково визначали склад і обсяг відомостей, що становлять комерційну таємницю товариства позивача в матеріалах справи відсутні.
Окрім того, позивачем не доведено, що внаслідок укладення спірного договору відповідачу-2 стали відомі відомості, розголошення яких завдало чи могло завдати шкоди інтересам позивача, або внаслідок отримання інформації про умови договору фінансового лізингу та її використання відповідач-2 отримав певні економічні переваги в силу того, що його конкуренти або інші особи такою інформацією не володіють.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ТОВ "Серединецьке" у справі, що розглядається, не довело наявність цивільно-правового інтересу у визнанні недійсним оспорюваного Договору поруки.
Відносно клопотання позивача про зупинення провадження у справі, колегія суддів зазначає, що при розгляді даної справи приймає до уваги висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі №          904/2979/20.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За викладеного вище, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення Господарського суду Дніпропетровської області  у даній справі відсутні.

10. Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 278, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРЕДИНЕЦЬКЕ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 у справі № 904/2958/20 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 у справі № 904/2958/20  залишити без змін.
Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.05.2021

Головуючий суддя                                                                      Л.А. Коваль

Суддя                                                                                          В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                          А.Є. Чередко