ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/481/21 Справа № 202/3949/19 	  	Головуючий у першій інстанції:  Слюсар Л.П. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого -                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_1 , про позбавлення батьківських прав, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , про позбавлення батьківських прав, - 
ВСТАНОВИЛА:
У червні 2019 року ОСОБА_2  звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 2004 року її дочка ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали сумісно без реєстрації шлюбу, внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_1 . Фактично шлюбні стосунки між ОСОБА_4 та відповідачем були припинені з 2011 року, та ОСОБА_4 з дитиною переїхали жити в належну позивачу квартиру по АДРЕСА_1 , де дитина проживає по теперішній час разом із позивачем. Між батьками дитини спорів з приводу місця проживання ОСОБА_1 не виникало. Весь цей час відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у вихованні хлопчика. На нач звернення з позовом дитині вже 14 років, він зовсім не спілкується з батьком, не має до нього ніяких почуттів. ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка позивача та, відповідно, мати ОСОБА_1 - померла. Позивач звертає увагу на те, що після смерті її дочки, тобто матері ОСОБА_1 , дитина перебуває на її утриманні та проживає разом із нею. ОСОБА_5 забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення, між нею та дитиною склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню хлопчика, його повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Батько дитини участі в житті дитини не приймав, не проявляв та не проявляє батьківської турботи, не цікавиться долею сина, не відвідує, не переймається його фізичним та духовним розвитком. Відповідач ніколи не надавав матеріальної допомоги на утримання сина та його оздоровлення. Вищенаведене, на думку позивача, свідчить про те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тому позивач просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У вересні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що між ним та його батьком ОСОБА_3 , відсутні духовний та психологічний зв`язок, відсутній інтерес відповідача до його успіхів, досягнень та стану здоров`я.  ОСОБА_1 зазначив, що спогади з його дитинства, які пов`язані із відповідачем, мають суто негативний характер, оскільки ОСОБА_3 раніше зловживав алкогольними напоями та ніколи ним не опікувався та вчиняв домашнє насилля. У травні 2011 року ОСОБА_1 разом із матір`ю пішли з будинку, в якому мешкали із ОСОБА_3 та почали мешкати у бабусі ОСОБА_2 разом із матір`ю та сестрою; відповідач не шукав зустрічей із ним та не проявляв жодної активності з приводу спілкування із ним, та тільки після смерті матері відповідач почав проявляти певну активність, а саме декілька разів приходив до школи та спілкувався із шкільним психологом. На думку  ОСОБА_1  вказані дії ОСОБА_3 здійсненні з метою створення штучного образу турботливого батька. Також зазначив, що відповідач не надає жодної матеріальної допомоги на його утримання та за життя його мати також не отримувала матеріальної допомоги від відповідача. Тому позивач просив, позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.1-4 т.1).
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 червня 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Індустріальної районної у м.Дніпрі ради, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_1 , про позбавлення батьківських прав та позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - Орган опіки та піклування в особі Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, ОСОБА_2 , про позбавлення батьківських прав. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення, яким позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що батьками  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , єОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 19 квітня 2005 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.14 т.2). 
Відповідно до довідки № 65041 від 28 серпня 2019 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, дитина ОСОБА_1 з 08 серпня 2005 року зареєстрований за місцем реєстрації батька ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.37 т.1).
Згідно пояснень викладених в позові  ОСОБА_2 , у 2011 році фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були припинені, та остання разом із сином почали мешкати у її матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , а з листопада 2018 року по травень 2019 року мешкала за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.3 т.2). Викладені обставини підтверджуються письмовими матеріалами справи та не спростовані відповідачем.
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 06 травня 2019 року Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 (а.с.16 т.2).
Згідно висновку Виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 11 вересня 2019 року, вих.№ 18/5-476, «Про доцільність позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_1 », орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради визнав за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , 1963 року народження, по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки батько дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується із сином, свідомо нехтує своїми обов`язками з виховання та матеріального забезпечення своєї дитини (а.с.73-74 т.2).
З матеріалів справи вбачається, що згідно характеристики Комунального закладу освіти «Навчально-виховний комплекс №139 загальноосвітній заклад-центр творчості «Дума» ДМР від 20.05.2019 року, навчанням та вихованням дитини займалися мати ОСОБА_4 та бабуся ОСОБА_2 . Вони організовували дозвілля дитини в позаурочний час. Велику кількість часу навчанню та виховання ОСОБА_1 приділяла бабуся. Батько ОСОБА_3 протягом навчання ОСОБА_1 майже не цікавився навчанням дитини, декілька разів був присутнім на шкільних святах (а.с.18 т.2).
Згідно характеристики Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 147 ім. В. Чорновола» ДМР, ОСОБА_4 відвідувала батьківські збори, цікавилась успіхами та поведінкою сина, контролювала у поурочний та позаурочний час. Батько також цікавився успіхами сина, спілкувався з класним керівником, але не виявляв бажання зустрічатися і спілкуватися з ОСОБА_1 (а.с.19 т.2).
Відповідно до характеристики Магдалинівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Магдалинівської районної ради Дніпропетровської області, ОСОБА_1 зарахований до закладу з 14 січня 2019 року. Вихованням та утриманням дитини займались мати ОСОБА_4 , бабуся ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . Батько ОСОБА_3 жодного разу до школи не з`являвся, життям, навчанням та вихованням сина не цікавився. Жодної участі у житті сина за період навчання ОСОБА_1 у закладі не брав (а.с.21 т.2).
Згідно висновку від 05 грудня 2017 року та листа начальника Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Панчишина Р.І. №45.2/К-157 від 06 грудня 2017 року, ОСОБА_4 повідомлено про відсутність ознак кримінального правопорушення з боку ОСОБА_3 (а.с.26, 27 т.2).
Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 10 вересня 2019 року, ОСОБА_3 є інвалідом другої групи (а.с.59 т.2).
Відповідно до виробничої характеристики на ОСОБА_3 , останній за час роботи у ТОВ «Кондитерська фабрика «Квітень» з 08 грудня 2014 року по 24 вересня 2018 року на посаді вантажника цеху, зарекомендував себе як скромна, неконфліктна та порядна людина (а.с.56 т.2).
Судом першої інстанції встановлено, що аліменти з ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_1 не стягувались. 
З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2017 року громадянка ОСОБА_4 зверталась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, однак ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року вказану заяву було залишено без руху, а заявнику було надано строк для усунення недоліків та в подальшому ОСОБА_4 недоліки своєї заяви про видачу судового наказу не усувала та, відповідно, аліменти не стягувались (а.с.121 т.2).
Місцевим судом встановлено, що на час розгляду даної справи в суді першої інстанції в провадженні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини. На час постановлення оскаржуваного рішення, рішення про стягнення аліментів ухвалено не було, тому обставини щодо виконання такого рішення не були предметом дослідження у справі за позовом про позбавлення батьківських прав.
У відповідності до виписки по картці АТ КБ «ПриватБанк», яка відкрита відповідачем ОСОБА_3 на користь сина ОСОБА_1 , останній в добровільному порядку здійснює поповнення картки щомісяця у розмірі 100,00 грн. (а.с.63-64 т.2).
Судом першої інстанції встановлено,що  ОСОБА_3 було відкрито депозитний рахунок на користь ОСОБА_1 , на який перераховується грошова допомога позивача у зв`язку із втратою годувальника.
Також судом першої інстанції в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Так, свідок ОСОБА_8 повідомила суду, що вона є дочкою позивача ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 є її племінником; їй відомо, що відповідач постійно бив свого сина та цивільну дружину ОСОБА_4 . Матеріальної допомоги відповідач не надавав. Зазначила, що за життя її сестра ОСОБА_4 зверталась до суду із повною заявою про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_1 , однак у неї щось не вийшло та аліменти не стягувались.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні доповіла, що відповідач ОСОБА_3 був цивільним чоловіком її матері ОСОБА_4 , він зловживав алкогольними напоями, бив дружину та сина. Після припинення фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_3 участі у вихованні сина ОСОБА_1 не приймав, матеріальну допомогу на його утримання також не надавав. Після смерті ОСОБА_4 відповідач не намагався забрати до себе сина та не вчиняв жодних спроб щоб зустрітись із ним.
Свідок ОСОБА_10 суду доповіла, що вона є заступником директора з виховної роботи СШ № 147 та знає ОСОБА_1 з вересня 2018 року. ОСОБА_1 навчався погано та його поведінка була незадовільна; відповідач ОСОБА_3 приходив до школи та цікавився успіхами сина та їй відомо що він намагався налагодити стосунки із сином, у зв`язку із чим неодноразово відвідував психолога.
Свідок ОСОБА_11 доповіла, що вона є класним керівником у класі позивача ОСОБА_1 у НВК № 139 та знає його з 01 вересня 2019 року. За цей час батько ОСОБА_1 декілька разів приходив до школи та цікавився успіхами сина у навчанні. На батьківські збори у школі приходили бабуся та батько дитини; хто займається його матеріальним забезпеченням їй невідомо.
Колегія наголошує, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є родичами позивачів, безпосередньо заінтересовані у результатах розгляду справи, тому їхні покази не можуть бути прийняті судом у якості належних та допустимих доказів.
Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов`язку батьківського піклування щодо неї. 
Статтею 164 Сімейного кодексу України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. 
В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Пунктом 15 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов`язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з`ясування його позиції й обґрунтувань.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. 
Згідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. 
За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків.
Виходячи з викладеного та інтересів дитини, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; враховуючи, що законодавством передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, - колегія дійшла висновку про недоведеність факту винної поведінки відповідача та відсутність підстав для застосування виключного заходу - позбавлення  ОСОБА_3 батьківських прав відносно його сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Належних та допустимих доказів свідомого ухилення  ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема, щодо сплати аліментів, які б були підставою для позбавлення його батьківських прав, - позивачем не надано.
Висновок органу опіки від 11 вересня 2019 року, вих.№ 18/5-476, про доцільність позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_1 , є необґрунтованим, адже самий лише факт неспілкування батька з дитиною не є самостійною підставою для позбавлення його батьківських прав. 
Отже, рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав є обґрунтованим, правомірним, тому підлягає залишенню без змін. 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та необхідність залишення оскаржуваного рішення місцевого суду без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді