П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/3740/19	

                                                                                                                  Головуючий в І інстанції: Устинов І.А.
                                                                                 Дата та місце ухвалення рішення: 21.02.2020 р. 
                                                                      м. Миколаїв
          
         П`ятий апеляційний адміністративний  суд  в складі колегії суддів:  

         судді – доповідача – Шеметенко Л.П.
                                      судді – Джабурії О.В.
                                      судді – Кравченко К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про скасування вимоги про сплату недоїмки та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області (правонаступником якого є ДПС у Миколаївській області), та з урахуванням збільшення позовних вимог, просив:
- визнати протиправною та скасувати вимогу №Ф-816-17 від  15.08.2019 року про сплату недоїмки у розмірі 5586,84 грн.;
- зобов`язати відповідача відкоригувати відомості особової картки платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення інформації про наявність недоїмки зі сплати ЄСВ у розмірі 5586,84 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він у 2009 році отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, однак, починаючи з 2005 року  є найманим працівником за трудовим договором на умовах повного робочого часу на посадах, пов`язаних з наданням правової допомоги, що є його основним місцем роботи та єдиним джерелом доходів. 
Позивач також посилався на те, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 року по справі № 400/2274/19 було скасовано вимогу Головного управління ДФС у Миколаївській області №Ф-816-17 від  20.05.2019 року про сплату недоїмки у розмірі 2832,66 грн., яка охоплювала той самий період, що і вимога про сплату недоїмки у даній адміністративній справі. 
З огляду на зазначене позивач вважає протиправною оскаржувану ним вимогу про сплату боргу (недоїмки) та просить її скасувати.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору, просить скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що самозайняті особи сплачують єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід чи ні.
Апелянт зазначив, що відповідно до інформації, яка міститься в базі даних ІС «Податковий блок», ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Миколаївському управлінні ГУ ДФС у Миколаївській області та з 31.03.2009 року проводить незалежну професійну діяльність. Податковий орган вказував на те, що в інтегрованій картці позивача існують такі нарахування як фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю: нараховано 21.01.2019 року – 2457,18 грн.; 19.04.2019 року – 2754,18 грн.; 19.07.2019 року – 2754,18 грн.
Враховуючи наявність заборгованості в сумі 5  586,84 грн. в ІС «Податковий блок» в автоматичному режимі було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.08.2019 року № Ф-816-17.
Апелянт наполягає, що системний аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що особа, яка проводить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. На думку відповідача, згідно норм Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», право на зайняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності, а також за наявності підстав, визначених ст. 32 цього Закону. Однак, в даному випадку доказів звернення позивача до контролюючого органу з відповідною заявою про зняття з обліку платника податків як самозайнятої особи, позивачем не надано, що, на думку апелянта, свідчить про те, що позивач не був позбавлений всіх визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності, а тому у нього наявний обов`язок щодо сплати єдиного внеску як самозайнятої особи.
Також апелянт посилався на те, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не містить застережень, що особа звільняється від сплати ЄСВ як особа, яка здійснює незалежну професійну адвокатську діяльність, якщо підприємством, з яким така фізична особа перебуває у трудових відносинах, сплачується ЄСВ.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ДФС у Миколаївській області як застрахована особа відповідно до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
27.02.2009 року на підставі рішення Чернівецької обласної кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури від 27.02.2009 № 35/2 позивач отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 372, що дає йому право на здійснення незалежної професійної адвокатської діяльності.
З 31.03.2009 року позивач перебував на обліку в ДПІ у Заводському районі м. Миколаєва, як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність (адвокатська діяльність) за видом діяльності по КВЕД 74.11.1 - «Адвокатська діяльність» (код КВЕД 69.10 - «Діяльність у сфері права») за номером 25480 (у відповідності до законодавства, діючого на момент взяття на облік).
З 02.04.2009 року позивач перебуває на обліку в контролюючих органах, як платник страхових внесків (реєстраційний номер 14031120466) та є платником єдиного соціального внеску (у відповідності до законодавства, діючого на момент взяття на облік), що підтверджується Повідомленням про взяття на облік фізичної особи-підприємця від 02.04.2009 року. 
15.08.2019 року Головним управлінням ДФС у Миколаївській області прийнято Вимогу №Ф-816-17 про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 5586,84 коп.
Вважаючи вказану вимогу протиправною, позивач оскаржив її до суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що у позивача відсутній обов`язок щодо сплати єдиного внеску за спірний період.  
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, вважає його правильним та таким, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку встановлено нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктами 4, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ передбачено, що платниками єдиного внеску є також: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа у відповідні періоди фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З урахування встановлених обставин та зазначених нормативно-правових положень, колегія суддів дійшла висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема,     адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Згідно наданого відповідачем розрахунку сум заборгованості з ЄСВ згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-816-17 від 15.08.2019 року, відповідачем прийнято оскаржувану вимогу у зв`язку з наявністю в інтегрованій картці платника податків відомостей про заборгованість у ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску за IV квартал 2018 року  в сумі 78,48 грн., за І квартал 2019 року – в сумі 2754,18 грн., за ІІ квартал 2019 року – 2754,18 грн.
В ході розгляду даної адміністративної справи встановлено, що згідно даних трудової книжки позивача, останній у період з березня 2018 року по липень 2019 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «ЮГЕКОТОП" в якості найманого працівника на посаді юрисконсульта.
Згідно довідок  ТОВ «ЮГЕКОТОП» вих. № 149-04 від 11.04.2019 року та вих. 273-08 від 27.08.2019 року, за період з березня 2018 року по липень 2019 року включно товариство виплачувало ОСОБА_1 дохід у вигляді заробітної плати та сплачувало єдиний внесок.
Доказів отримання позивачем доходу від провадження адвокатської діяльності у спірний період, з якого повинен сплачуватись єдиний внесок, відповідачем до суду не надано.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у відповідний період нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї у відповідному періоді.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), від 05 грудня 2019 року (справа №260/358/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 27 лютого 2020 року (справа №0440/5632/18).
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Що стосується посилань апелянта на відсутність доказів зупинення чи припинення адвокатської діяльності, що, на думку податкового органу, свідчить про наявність у позивача обов`язку сплати ЄСВ незалежно від перебування його у трудових відносинах з юридичною особою, колегія суддів враховує також висновки Верховного Суду, викладені у постанові 28 березня 2019 року у справі №820/6324/17, згідно яких  необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.
Також колегія суддів враховує, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 року у справі № 400/2274/19, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2020 року, було визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Миколаївській області про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) від 20.05.2019 року № Ф-816-17 на суму 2832,66 грн.
Зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що вимога від 20.05.2019 року була винесена контролюючим органом у зв`язку із наявністю, на думку відповідача, у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску за період IV квартал 2018 року та І квартал 2019 року. Тобто, вимога про сплату недоїмки №Ф-816-17 від  15.08.2019 року, яка оскаржується у даній справі,  частково включає суму боргу зі сплати ЄСВ, що охоплюється вимогою № Ф-816-17 від 20.05.2019 року, яка визнана протиправною та скасована в судовому порядку.
При цьому, колегія суддів враховує, що порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування регламентується Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Інструкція), затвердженою наказом Мінфіну України за № 449 від 20.04.2015 року.
Згідно положень вказаної Інструкції, у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.
Вказаною Інструкцією визначено порядок надсилання платнику вимоги про сплату недоїмки.
При цьому, пунктами 7, 8 розділу VІ Інструкції встановлено, якщо протягом наступного базового звітного періоду сума боргу (недоїмки) платника зросла, після проходження відповідних процедур узгодження та оскарження вимога про сплату боргу (недоїмки) подається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства тільки на суму зростання боргу (недоїмки).
Таким чином положеннями чинного законодавства передбачено, що вимога платнику ЄСВ (за чинності попередньої вимоги) направляється лише в разі зростання суми боргу протягом наступного базового періоду та виключно на суму зростання боргу (недоїмки), оскільки вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом, а тому визначені в ній суми, у разі відмови у їх добровільній сплаті, підлягають примусовому стягненню з боржника.
В даному випадку відповідачем не було дотримано вказаних положень Інструкції.
Все вищезазначене свідчить про те, що оскаржувана позивачем вимога про сплату недоїмки №Ф-816-17 від  15.08.2019 року є протиправною та підлягає скасуванню, як вірно встановлено судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, однак правильності таких висновків не спростовують та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
27.04.2021 року до П`ятого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшла заява  про вирішення питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно із ч.ч. 1-5 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
Частиною 7 цієї статті передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 11 статті 139 КАС України визначено, що судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
В свою чергу, згідно з ч. 1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"  (далі - Закон N 5076-VI ) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
За положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Звертаючись із вимогою про стягнення з відповідача у справі витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн., представник позивача подав до суду наступні документи: договір про надання професійної правничої допомоги, укладений 01.04.2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Поклітар Г.О.; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 140 від 05.04.2021 року на суму 3000 грн.; акт № 1 виконання робіт за договором про надання правової допомоги від 05.04.2021 року, в якому міститься детальний опис робіт, виконаних адвокатом по справі № 400/3740/19, а саме: 
- ознайомлення з апеляційною скаргою та попередня консультація – 0,5 год. (вартість за год. – 1000 грн.) всього – 500 грн.;
- підготовка відзиву – 2,5 год. (вартість за год. – 1000 грн.) – всього – 2  500 грн.
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, згідно якої при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суду необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Проаналізувавши наданий у підтвердження витрат на професійну правничу допомогу детальний опис наданих позивачу адвокатом послуг, а також подані ним документи на предмет співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії,  колегія суддів вважає, що заявлена позивачем сума не відповідає критерію розумності та співмірності.
Колегія суддів враховує, що дана адміністративна справа є справою незначної складності та з урахуванням сталої практики Верховного Суду у справах даної категорії не потребує значного часу для підготовки правової позиції. З огляду на зазначене час витрачений адвокатом на підготовку відзиву на апеляційну скаргу (2,5 год.), з урахуванням сформованої позиції позивача у даній справі, обсягом підготовленого відзиву, на думку колегії суддів, є завищеним.
Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази колегія суддів вважає, що справедливим і співмірним є стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з апеляційним розглядом справи у розмірі 1500 грн.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року - залишити без змін.
Стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області (код ЄДРПОУ 43144729, (вул. Лягіна, 6 м. Миколаїв, 54001) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді професійної правничої допомоги у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, визначених  ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 13.05.2021 р. 

Суддя – доповідач:                                                                                    Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                         О.В.Джабурія

Суддя:                                                                                                         К.В. Кравченко