Справа № 307/1146/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

         09 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.
з участю секретаря судового засідання: Терпай С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого подана адвокатом Петрик Віталієм Васильовичем, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Гримут В.І., за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Тячівський районний відділ ДВС Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про стягнення аліментів, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за невиплачені аліменти,

встановив:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Петрик В.В., звернувся у суд з первісним позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Тячівський районний відділ ДВС Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про стягнення аліментів. Позов мотивує тим, що на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.06.2019 з нього стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їх сина ОСОБА_3 в розмірі 4000 грн., до досягнення ним повноліття. Він не заперечує щодо виконання рішення суду та намагається сплачувати аліменти, але вважає, що є всі підстави звільнення його від сплати аліментів за період з 12.05.2019 по 01.11.2019 року у зв`язку з тим, що син проживав разом з ним у АДРЕСА_1 . Вказані обставини підтверджуються рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2019 р. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини. Згідно акту державного виконавця від 01.11.2019 року вищевказане судове рішення було виконано та повернуто ОСОБА_3 його матері.
З урахуванням наведеного вважає, що за вказаний період аліменти підлягають стягненню з ОСОБА_2 на його користь.

У червні 2020 року ОСОБА_2 подала у суд зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення пені за невиплачені аліменти. Зустрічну позовну заяву обґрунтовує тим, що за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.04.2018 шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання їх сина ОСОБА_3 разом з нею. Вона забезпечувала сина всім необхідним, вживала заходів належного медичного обслуговування, дитина відвідувала підготовчі заняття в дитячий садочок, за її власні заощадження вони разом відпочивали у Єгипті та Мілані . В той час як батько ОСОБА_6 один раз на тиждень або два рази на місяць відвідував сина та проводив з ним час у вихідний день. Добровільно аліменти на утримання сина позивач не сплачував, тому вона змушена була звернутися до суду і на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.06.2019 з ОСОБА_1 було стягнуто аліменти в розмірі 4000 грн., щомісячно.
12.05.2019 р. ОСОБА_1 приїхав до м. Жмеренки Вінницької області, де відповідачка відпочивала разом сином, та попросив надати можливість йому по спілкуватися з ним. Після цього позивач фактично викрав у неї дитину, вимкнув мобільний телефон, зник у невідомому напрямку та на звернення повернути сина не реагував. 15.07.2019 року Дарницьким районним судом м. Києва було вирішено відібрати у ОСОБА_1 дитину та негайно повернути ОСОБА_2 . ОСОБА_1 рішення суду не виконував та продовжував приховувати сина, у зв`язку з чим і він, і син були оголошені в розшук. Крім того по даному факту триває досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019020130000296.
01.11.2019 при проведенні слідчим обшуку у домоволодінні позивача та здійсненні державними виконавцями дій в рамках примусового відібрання у нього дитини та передачі матері було фактично виконано рішення суду та передано їй сина. Відтак, посилання ОСОБА_1 на звільнення його від обов`язку сплачувати аліменти у період з 21.05. по 01.11.2019 р. та стягнення з неї аліментів за цей період не заслуговує на увагу, оскільки в цей період і по сьогоднішній день діяли рішення судів про проживання сина з матір`ю та відібрання його від батька. Самочинна зміна місця проживання дитини з боку батька не є наслідком перегляду обов`язків платника аліментів.
Разом з тим, ОСОБА_1 продовжує не виконувати рішення суду про стягнення аліментів та ухиляється від сплати таких.
Відповідно до довідки-розрахунку державного виконавця Тячівського РВ ДВС від 01.06.2020 р. заборгованість ОСОБА_1 станом на 01.06.2020 становить 70100 гривень.
Позивач є достатньо матеріально забезпеченою особою, що дає йому можливість сплачувати аліменти, оскільки є директором та кінцевим бенефіціаром ТОВ СП ІНВЕСТ ГРУП. З довідки наданої ним до Київського апеляційного суду вбачається, що за І та ІІ квартали 2019 р. йому була нарахована заробітна плата у розмірі 25200 гривень, має у власності дві земельні ділянки, пересувається на автомобілі марки «Mercedes-Benz», н/з НОМЕР_1 , який зареєстрований на матір, та орендує будинок у с. Гатне Києво-Святошинського району.
Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з позивача на її користь пеню за невиплачені аліменти в період з 01.11.2018 по 31.03.2020 у розмірі 70 100 грн. 

Ухвалою Тячівського районного суду від 18.06.2020 первісний та зустрічний позов об`єднаний в одне провадження.

Рішенням Тячівського районного суду від 15.09.2020 у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 , задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню в сумі 70 100 грн.
Вирішено питання стосовно судових витрат.

ОСОБА_1 , в інтересах якого адвокат Петрик В.В. подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов про стягнення аліментів задовольнити ,а у зустрічному позові ОСОБА_2 відмовити. Вказує, що суд не врахував того, що в період з 12.05.201 по 01.11.2019 син ОСОБА_3 проживав з ним, а тому в даному випадку слід було застосувати вимоги ст.ст. 179-181 СК України, а саме припинення стягнення аліментів, так як всі витрати на утримання сина здійснював він. Також вважає, що судом безпідставно задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 , зокрема судом не враховано, що рішення суду про стягнення з нього аліментів набрало законної сили тільки 23.01.2020, тобто після його оскарження, а з березня 2020 року ним сплачуються аліменти у встановленому розмірі. Суд не врахував, що він не має власного житла, проживає з матір`ю, не має земельної ділянки та постійного заробітку, а тому просить стягнути з нього аліменти в мінімальному розмірі, а також прийняти міри для того щоб жінка з дітьми повернулась жити до нього.

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Волков А.В., подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Вказує, що судом правильно встановлено обставини справи та застосовано норми матеріального права, а тому підстав для скасування рішення суду не має. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 04.04.2018 Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким шлюб зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 31 січня 2015 року, актовий запис № 85 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, та визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю, ОСОБА_2.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.06.2019 року (справа №753/20758/18), яке постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2020 року, залишено без змін, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень, щомісячно, починаючи з 25.10.2018 р., до досягнення дитиною повноліття.

Судом встановлено, що з 12.05.2019 по 01.11.2019 син ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав разом з позивачем    ОСОБА_1 .

Однак законність підстав та порядок проживання дитини з батьком за вказаний період були оскарженні матір`ю дитини - ОСОБА_2 до Дарницького районного суду м. Києва, 13.05.2019 року. Предметом вказаного позову стала поведінка батька ОСОБА_1 , який 12.05.2019 року приїхав до м. Жмеринка Вінницької області та незаконно забрав дитину і перевіз по місцю свого проживання у Закарпатську область.

Рішенням суду від 15.07.2019 р. позов було задоволено частково, відібрано дитину від ОСОБА_1 та повернуто її матері - ОСОБА_2 . Це рішення було виконано 01.11.2019 року.

Отже, у період часу з 12.05.2019 по 01.11.2019 ОСОБА_1 утримував безпідставно у себе сина ОСОБА_3 всупереч зазначеному рішенню суду, яким було визначено місце проживання дитини з матір`ю та без згоди ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 у первісному позові просить звільнити його від заборгованості по аліментах на утримання сина ОСОБА_1 , що утворилася за період з 12.05.2019 по 01.11.2019, однак у вказаний період дитина проживала разом з батьком без будь-яких правових підстав, домовленості між сторонами щодо зміни місця проживання сина, чи дозволу з боку матері ОСОБА_2 , за якою рішенням суду було визначено місце проживання дитини, не було.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що підстави для звільнення позивача від сплати аліментів визначених рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.06.2019 р. та стягнення аліментів з відповідачки на його користь за цей період з 12.05.2019 по 01.11.2019, відсутні.

Стосовно вимог зустрічного позову ОСОБА_2 щодо відповідальності ОСОБА_1 за прострочення сплати стягуваних аліментів, колегія суддів виходить з наступного.

Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.06.2019 року (справа №753/20758/18), яке постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2020 року, залишено без змін, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень, щомісячно, починаючи з 25.10.2018 р., до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць (4000,00).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Отже, рішення суду першої інстанції є обов`язковим для ОСОБА_1 з 24.06.2019 року в частині сплати присуджених аліментів у межах суми платежу за один місяць в розмірі 4000,00 грн.

За правилами частин 1, 2 статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Тобто, рішення місцевого суду з 20.01.2020 року дня набрання ним законної сила є обов`язковим до виконання для ОСОБА_1 у повній мірі його вимог.

Згідно положень частини 1 статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Вказаний висновок підтверджується наступним.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини 1 статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. 

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

У зв`язку з викладеним апеляційний суд вважає за необхідне уточнити висновок місцевого суду, викладений у рішенні суду, зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що після набрання рішенням суду законної сили почав з березня 2020 року сплачувати встановлені рішенням аліменти. А оскільки до 20.01.2020 року рішення суду не набрало законної сили то в даному випадку нарахування пені за несвоєчасну сплату аліментів є неможливим, так-як відсутнє ухилення в будь-який спосіб від сплати аліментів.

З таким доводом ОСОБА_1 колегія суддів погоджується лише частково з огляду на такі доводи.

Оскільки, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.06.2019 року допущено негайне виконання даного рішення в межах суми платежу за один місяць у розмірі 4000,00 грн., то в межах платежу за один місяць стягнутих аліментів з 24.06.2019 року в ОСОБА_1 виник обов`язок по його сплаті. Позаяк ОСОБА_1 даний обов`язок не виконав вчасно то в межах даної суми у нього виникло прострочення сплати аліментів, починаючи з 01.07.2019 року.

Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по боржнику ОСОБА_1 сформованого державним виконавцем Гудзенко Н.І. відділу ДВС Південно-Західного управління Міністерства юстиції станом на 01.06.2020 року доводиться той факт, що ОСОБА_1 сплатив тільки 5900,00 грн., а саме у квітні 2020 року декількома платежами суму 3900,00 грн.; у травні 2020 року суму 2000,00 грн. А звідси, заборгованість ОСОБА_1 станом на 01.06.2020 року за мінусом сплаченої суми становить загальну суму в розмірі 70100,00 гривень.

У зустрічному позові ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 за несвоєчасну сплату ним аліментів пеню по 31 березня 2020 року.

Отже, заборгованість по сплаті аліментів у межах одного негайного платежу виникла з вини ОСОБА_1 починаючи з 24 червня 2019 року (дата ухвалення рішення). Позаяк негайне виконання рішення суду зі сплати аліментів за один місць не було сплачено ОСОБА_1 , починаючи з місяця липень 2019 року по місяць лютий 2020 року, то нарахування пені слід здійснювати з наступного місяця, що йде за місяцем в якому необхідно було здійснити поточну сплату аліментів. У даному випадку таким періодом буде період з 01 серпня 2019 року по 31 березня 2020 року, протягом 244 днів було допущено винну заборгованість. А звідси, 4000 грн. х 1% х 244 = 9760,00 грн., тобто дана сума і буде становити розмір неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2020 року, залишено без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.06.2019 року. Починаючи з 20.01.2020 року час набрання рішенням місцевого суду законної сили ОСОБА_1 був зобов`язаний сплачувати аліменти визначені рішенням місцевого суду починаючи з 25 жовтня 2018 року, час звернення позивачки із заявою до суду. 

А тому, на час набрання рішенням суду законної сил, аліменти необхідно сплатити за період з листопада місяця 2018 року по місяць січень 2020 року, що сукупно становить 15 місяців. Беручи до увагу ту обставину, що в межах місячного платежу було допущено рішенням суду негайне виконання зі сплати аліментів, про що вже раніше зазначено, то з врахуванням наведеного, слід сплатити аліменти на час набрання рішенням суду законної сили лише за 14 місяців, віднявши місяць листопад 2018 року, який потрібно вважати тим самостійним одноразовим платежем за один місяць, що допущений до негайного виконання рішенням суду. 

Визначаючи розмір неустойки (пені) від суми несплачених аліментів за 14 місяців, колегія суддів виходить з таких розрахунків. На момент набрання рішенням суду законної сили за мінусом негайного платежу за один місяць (листопад 2018 року), мала місце несплата аліментів за період з грудня місяця 2018 року по січень місяць 2020 року в розмірі 56000,00 грн. (4000,00 грн. х 14 місяців).

А позаяк нарахування пені слід здійснювати з наступного місяця, що йде за місяцем в якому необхідно було здійснити поточну сплату аліментів, то виходячи з даної обставини таким періодом несплати аліментів буде період з 01 лютого 2020 року по 31 березня 2020 року, а саме протягом 60 днів і було допущено винну заборгованість. Таким чином, необхідно 56000,00 грн. х 1% х 60 днів = 33600,00 грн., що і буде становити розмір неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення.

За місяць лютий 2020 року розмір неустойки (пені) становитиме: 4000 грн. х 1% х 31 день (з 01.03. по 31.03.2020 року) = 1240,00 грн.

А звідси, загальний розмір неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення буде становити суму: 9760,00 + 33600,00 + 1240,00 = 44600,00 гривень, яку і слід було стягнути суду першої інстанції з ОСОБА_1 .

Стосовно посилань ОСОБА_2 наведених у відзиві на апеляційну скаргу з приводу того що чинним законодавством не передбачено звільнення платника від нарахування пені за період, коли він оскаржує в апеляційному порядку таке рішення суду першої інстанції. Зазначенні доводи ОСОБА_2 не можуть бути взятими до уваги колегією суддів з тих підстав, що такі не відповідають вищенаведеним обставинам в світлі того, що право на оскарження судового рішення не є свідченням наявності винних дій відповідача. А тому, відповідачу і не може ставитись у вину виникнення заборгованості по аліментам, що є визначальним і за наявності якої лише і нараховується неустойка (пеня). Крім цього, обставини даної справи не є тотожними тим доводам на які посилалась ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу в контексті порушеного питання.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку за первісним позовом про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини. 

В той же час з огляду на обставини справи, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині вимог зустрічного позову підлягає зміні в частині розміру стягнення з ОСОБА_1 неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів. Оскільки має місце неповне з`ясування місцевим судом обставин справи, які мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, що згідно вимог ч. 4 ст. 376 ЦПУ України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині вимог зустрічного позову. За цих обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись вимогами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого подана адвокатом Петрик Віталієм Васильовичем, задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2020 року, змінити щодо вимог зустрічного позову, який задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою, АДРЕСА_1 у користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою, АДРЕСА_3 суму в розмірі 44 600,00 гривень пені за несплачені аліменти.

У решті вимоги зустрічного позову, відмовити.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог первісного позову та щодо розподілу судових витрат, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 14 червня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: