КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №753/17982/2020                                                                             Головуючий у І інстанції - Колесник О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/5759/2021                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
26 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2021 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, 
 
встановив:
 
В жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 жовтня 2004 року сторони уклали між собою шлюб. 
Від зареєстрованого шлюбу вони мають малолітню дитину: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю. 
Відповідач, проживаючи окремо, матеріальної допомоги дитині не надає. 
Просила суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх спільної дитини в розмірі 3500 грн. щомісяця, починаючи з 26 жовтня 2020 року і до досягнення ним повноліття, так як мати дитини сплачує грошові кошти на її утримання.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що він надає матеріальну допомогу своєму сину, перераховує необхідні кошти, одягає сина, роблячи для нього разом з позивачем покупки.
Зазначив, що він працює фахівцем-аналітиком з дослідження товарного ринку ТОВ «ІНВЕСТКОМ», має стабільний дохід у вигляді заробітної плати, яка на теперішній час становить 6435 грн.
Будь якого іншого доходу він не має, тому стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина в розмірі 3500 грн перевищує половину його заробітної плати.
Просив, змінити рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2021 року в частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню, та стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1600 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 жовтня 2020 року і до досягнення ним повноліття.
На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що враховуючи фактичне місце проживання відповідача в м. Києві, що передбачає необхідність оренди житла, вважає, що відповідач окрім заробітної плати у розмірі 6435 грн., має і інші джерела доходу.
Звертає увагу, що утримання дитини віком 13 років потребує значних витрат: харчування, забезпечення належного рівня освіти та всебічного розвитку особистості, ліки, купівля одягу та відпочинок.
Оскільки на утриманні відповідача окрім малолітнього сина ОСОБА_3 більше нікого немає, призначена рішенням суду від 13 січня 2021 року до стягнення сума аліментів є виправданою та справедливою.  
Просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2021 року без змін.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За правилами п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 16 жовтня 2004 року сторони уклали між собою шлюб. 
Від зареєстрованого шлюбу вони мають малолітню дитину: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю. 
Відповідач, проживаючи окремо, матеріальної допомоги дитині не надає. 
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. 
Відповідач, проживаючи окремо, матеріальної допомоги дитині не надає. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, та стягуючи з відповідача на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн. щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в судовому засіданні позов визнав.
Крім цього, суд вважав, що такий встановлений розмір аліментів на утримання дитини буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
 Колегія суддів погоджується з прийнятим рішенням суду першої інстанції, оскільки воно ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджується з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
 Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 
Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє їх від обов`язків щодо дитини.
За змістом положень ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. 
Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
У відповідності до ч.1 ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
При цьому, у відповідності з ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. 
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Підпункт 3, пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до положень статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ним повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків.
Сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання. Відмови про недостатність коштів у платника аліментів не заслуговують на увагу. У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами.
Суди при вирішенні спорів також враховують приховані доходи платника аліментів при визначенні їх розміру і це має відбуватися шляхом врахування витрат, здійснених платником аліментів. Саме за цим показником має визначатися розмір аліментів. Різноманітні аргументи щодо браку коштів у платника аліментів мають сприйматися критично, а до уваги належить брати рівень життя платника аліментів, який слід оцінювати непрямими методами (зокрема, за його витратами та наявністю певного майна).
Принцип врахування лише трудових доходів платника аліментів, не відповідає сучасним реаліям соціально-економічного розвитку суспільства. На даний час у платника аліментів основне джерело доходу не обов`язково пов`язане з працею і при стягненні аліментів слід виходити з оцінки майнового стану платника аліментів, а не з врахування його трудових доходів. Можливість другого з батьків утримувати дитину повинна тлумачитися розширено і не обмежуватися лише наявністю в нього офіційного доходу, але також враховувати фінансування витрат такого з батьків, наявність у нього рухомого і нерухомого майна, його можливість надавати утримання дитині.
Враховуючи вищенаведені норми, а також обставини справи, зважаючи на принцип розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду вважає визначений судом першої інстанції розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на утримання його дитини, законним та обґрунтованим. 
У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн. щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими та такими що не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                   К.П. Приходько

Судді                                                                                   Т.О. Писана

С.О. Журба