КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

          Апеляційне провадження № 22-ц/824/5124/2021
                                                                                                       Справа № 754/19053/13-ц
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем     України

16 червня2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд
ускладі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                        головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
                        суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
                        за участю секретаря              Мороз Н.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Смирнової Є.П. в м. Київ 28 лютого 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ФОРТ» ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В листопаді 2013 року позивач ПАТ «Комерційний банк «Надра» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, зменшивши позовні вимоги в січні 2014 року, просив стягнути із ОСОБА_4 , ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 32038,08 доларів США, що еквівалентно 256080,37 грн., та судові витрати.
Заявлені вимоги мотивував тим, що 14 лютого 2008 року ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 27/АПМК/29/2008/840, за умовами якого банк надав відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) на загальну суму 47680 доларів США для придбання транспортного засобу з розрахунку 12,5 % на рік строком з 14 лютого 2008 року по 14 лютого 2013 року. Відповідно до розділу 3.2 «Порука» кредитного договору ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов`язалися відповідати перед позивачем як солідарні боржники.
В зв`язку з невиконанням зобов`язань за вказаним кредитним договором ПАТ «Комерційний банк «Надра» вже звертався з позовом про стягнення заборгованості до відповідачів, і рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 2-3678/10 вимоги були задоволені в повному обсязі. Проте з 01 лютого 2010 року по 31 грудня 2013 року згідно кредитного договору відповідачам були нараховані відсотки за користування кредитом на підстав ст. 536, 599 ЦК України, враховуючи відсутність повного погашення заборгованості за кредитним договором, він не є припиненим. Станом на 08 січня 2014 року сума заборгованості по донарахованим відсоткам за користування кредитом становить 20576,29 доларів США, що еквівалентно 164466,29 грн. Також, в зв`язку з невиконанням обов`язків за кредитним договором (несплатою заборгованості по відсоткам за користування кредитом) відповідачу згідно ст. 549 - 551 ЦК України нарахована пеня в сумі 6693,79 доларів США, що еквівалентно 53503,46 грн., і штраф у розмірі 4768 доларів США, що еквівалентно 38110,62 грн.
 
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2014 року позов ПАТ «Комерційний банк «Надра» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 188720,24 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат, в решті позову відмовлено.
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
         
Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на правові позиції Верховного Суду, викладені в постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 564/2199/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, згідно яких після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентівта неустойки.
Зазначала, що іншим відповідачем ОСОБА_4 на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2010 року було сплачено 60000,01 грн. та за домовленістю з відповідачем було передано банку автомобіль, дана обставина не заперечувалася позивачем, однак при цьому банк не надав до суду доказів реструктуризації кредиту, тим самим штучно намагаючись збільшити розмір заборгованості. Оскільки розгляд справи відбувся без участі ОСОБА_1 , вона була позбавлена можливості витребувати від позивача інформацію щодо руху коштів по рахунку, заявити клопотання про призначення експертизи документів фінансово-кредитних операцій. Заочне рішення від 28 лютого 2014 року виносилось на підставі розрахунку заборгованості по кредиту, складеному працівниками банку, і такий розрахунок є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача, не підтверджений первинними документами і не є правомірним.
Вважала, що банком пропущено строк позовної давності для звернення досуду з позовом про стягнення заборгованості, оскільки останній платіж здійснено 02 квітня 2010 року, строк позовної давності закінчується 02 квітня 2013 року, а з позовом банк звернувся 05 листопада 2013 року.
Вказувала, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, і наводила правові позиції, висловленій з приводу застосування даної норми матеріального права Верховним Судом України та Великою Палатою Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 408/8040/12.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року було замінено позивача ПАТ КБ «Надра» правонаступником ТОВ «ФК «Інвест Хаус», а ухвалою від 02 червня 2021 року - правонаступником ТОВ «ФК ФОРТ».
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.
 
Судом встановлено, що 14 лютого 2008 року ВАТ Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 уклали договір «Автопакет» № 27/АПМК/29/2008/840, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 47680 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,5 % відсотків на рік.
Згідно п. 1.1.4, 2.2.3 договору банк надає позичальнику кредит з терміном погашення до 14 лютого 2013 року. Позичальник вносить чергові мінімальні платежі по кредиту щомісячно до 18 числа поточного місяця.
Згідно п. 3.2 договору поручитель безвідзивно та безспірно зобов`язується відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають з цього договору. Поручитель відповідає перед банком у тому ж об`ємі, що і боржник. Зобов`язання буде вважатися виконаним належним чином з моменту зарахування на рахунок банку грошової суми, вказаної у повідомленні, при умові, що за час, який поручителю необхідно було виконати зобов`язання, його розмір не збільшився (а. с. 7 - 12 т. 1).
На а. с. 22 т. 1 знаходиться копія заяви на видачу готівки № 431 від 14 лютого 2008 року в сумі 47680 доларів США, еквівалент у гривнях 240784 грн., з підписом ОСОБА_4 про отримання коштів.
На а. с. 46 т. 1 знаходиться копія рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2010 року у справі № 2-3678/10 за позовом ВАТ Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким з відповідачів на користь банку стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором 27/АПМК/29/2008/840 в розмірі 354211,71 грн., що утворилась станом на день подання позовної заяви (серпень 2009 року) та судові витрати. Зазначена заборгованість складається з заборгованості за кредитом 43904,16 доларів США (еквівалент 335037,04 грн.), заборгованість по сплаті процентів 1849,55 доларів США (еквівалент 14114,09 грн.), пеня 663,15 доларів США (еквівалент 5060,59 грн.).
На а. с. 49 т. 1 знаходяться копії квитанцій від 02 квітня 2010 року та 26 лютого 2010 року на загальну суму 60000 грн., призначення платежу - проплата згідно постанови суду, справа № 2-/10 від 18 січня 2010 року з подальшим зарахуванням на договір 27/АПМК/29/2008/840.
На а. с. 47 т. 1 знаходиться копія попередньої домовленості стосовно передачі заставного авто в оренду банку, укладеної 21 лютого 2012 року посадовими особами ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4 , згідно якої на зустрічі сторони обговорили добровільну передачу заставного авто не пізніше 21 лютого 2012 року боржником ОСОБА_4 на зберігання на стоянку банку для оформлення оренди авто для топ-менеджерів банку з направленням коштів на поетапне повне погашення заборгованості за кредитом № 27/АПМК/29/2008/840 від 14 лютого 2008 року; позичальник гарантує придатний технічний стан заставного авто, два комплекти ключів, сервісну книгу (за наявністю) та зобов`язується передати офіційно, згідно акту прийому-передачі, на стоянку банку до 15 год. 21 лютого 2012 року представнику банку; за наявності позитивних результатів діагностики автомобіля, який буде проведено в 1-місячний термін, банк на підставі рішення кредитного комітету, який буде проведений після результатів діагностики, узгоджуватиме з позичальником підписання нотаріального договору оренди та реструктуризацію кредиту.
На а. с. 48 т. 1 знаходиться копія акту від 21 лютого 2012 року приймання-передачі заставного майна, згідно якого ОСОБА_4 передав, а представник ПАТ «КБ «Надра» прийняв автомобіль на відповідальне зберігання для подальшої реалізації на погашення проблемної заборгованості.
На а. с. 58 - 60 т. 1 знаходиться розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого позивачем нараховано заборгованість по відсотках за користування кредитом з 01 лютого 2010 року по 31 грудня 2013 року в розмірі 14842,69 доларів США (одночасно наведено дані за інший період з лютого 2008 року по січень 2014 року в розмірі 19791,53 доларів США) пеню з січня 2013 року по січень 2014 року в розмірі 6693,79 доларів США, а також без розрахунку заборгованості зазначено суму штрафу за порушення умов кредитного договору 4768 доларів США.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Задовольняючи позов ПАТ «КБ «Надра» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_4 належним чином не виконав рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2010 року про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, не виконав свої зобов`язання відповідно до умов кредитного договору № 27/АПМК/29/2008/840 від 14 лютого 2008 року, який він уклав з позивачем, через що за період з 01 лютого 2010 року по 31 грудня 2013 року у нього виникла заборгованість по сплаті процентів в розмірі 14842,69 доларів США, що еквівалентно 118637,62 грн., а також у позивача є підстави для стягнення штрафу за порушення умов кредитного договору в розмірі 4768 доларів США або 38110,62 грн. Враховуючи часткове погашення заборгованості відповідачем ОСОБА_4 на суму 60000 грн., суд вважав за необхідне зменшити розмірі пені та стягнути з відповідачів солідарно на користь банку пеню в розмірі 4000 доларів США, що еквівалентно 31972 грн.
 
Апеляційний суд не може повністю погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.
 
Відповідно до ст. 1054 ЦК України (тут і в подальшому застосовуються норми матеріального права в редакції станом на час укладення договорів) за  кредитним  договором  банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
 
Упостанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто умежах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Таких висновків Верховний Суд притримувався і в постановах, прийнятих в подальшому, зокрема в постанові від 31 березня 2021 року в справі № 200/20991/14-ц (провадження № 61-9694св19).
 
Звернувшись до суду з позовом в серпні 2009 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, банк таким чином змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 1050 ЦК України та фактично мав зафіксувати розмір існуючої у ОСОБА_4 заборгованості за процентами та неустойкою і припинити її нарахування.
 
Натомість з доданого ПАТ КБ «Надра» до уточненої позовної заяви розрахунку заборгованості встановлено, що розмір заборгованості за процентами за користування кредитом розраховано станом на грудень 2013 року (неустойка - станом на січень 2014 року), тобто поза межами строку користування кредитом, який був змінений банком внаслідок пред`явлення до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 позову у серпні 2009 року.
 
У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від  18  грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільних справах» судам роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
 
Разом із тим, суд не надав належної правової оцінки наданого банком розрахунку заборгованості, складеного поза межами строку користування кредитом, і безпідставно стягнув з ОСОБА_1 нараховану позивачем заборгованість.
 
З урахуванням тих обставин, що позивачем взагалі не могла бути нарахована договірна заборгованість за процентами та неустойкою (штрафом, пенею), а вимог про стягнення іншої заборгованості (зокрема, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України) позивачем заявлено не було, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що розрахунок боргу, наданий банком щодо наявності грошового зобов`язання, є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків стягувача і не є підставою для стягнення відповідних сум та доказом безспірності розміру грошових вимог банку до боржника, і що порука ОСОБА_1 за кредитним договором від 14 лютого 2008 року є припиненою відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.
 
Виходячи із вищевикладеного, висновки суду першої інстанції про солідарне стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_1 , є передчасними і необґрунтованими, рішення суду в цій частині ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та із неправильним застосуванням норм матеріального права (не було застосовано ст. 559 ЦК України, яка підлягала застосуванню), і висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню.
 
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 із прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позову із наведених вище підстав.
 
Оскільки в позові відмовлено в зв`язку із його необґрунтованістю, що є самостійною підставою для відмови в позові, доводи апеляційної скарги про сплив позовної давності за вимогами банку апеляційним судом не розглядаються.
 
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
 
 З урахуванням наведених вимог закону, оскільки апеляційна скарга подана лише одним відповідачем, а відповідач ОСОБА_4 власних апеляційних скарг не подав і до апеляційної скарги ОСОБА_1 , не приєднався, апеляційний суд, оцінюючи висновки суду першої інстанції та апеляційної скарги, виходить лише із тих висновків і доводів, які стосуються саме цього відповідача.
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує понесені відповідачем ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5161,50 грн. із ТОВ «ФК ФОРТ».
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2014 року скасувати в частині вимог до ОСОБА_1 та прийняти в цій частині нову постанову.
Відмовити Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Надра» в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2014 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) в розмірі 5161,50 грн. стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ФОРТ» (м. Київ пл. Солом'янська 2 ЕДРПОУ 42725156).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
              Повний текст постанови складено 17 червня 2021 року.

Головуючий:                                                                                     Кашперська Т.Ц.
 
              Судді:                                                                                               Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.