ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1275/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №699/541/20 Категорія: 304090000 	Літвінова Г.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       22 червня 2021 року                                                        м. Черкаси:
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді секретар	Сіренко Ю.В., Гончар Н.І. Попова М.В.	

учасники справи:
позивач (скаржник) – АТ «Державний ощадний банк України»,
відповідачі –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06.04.2021 (повний текст складено 12.04.2021, суддя в суді першої інстанції Літвінова Г.М.) у цивільній справі за позовом АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, 

в с т а н о в и в :

у серпні 2020 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідачів солідарно на свою користь кредитну заборгованість в сумі 381196,15 грн., вказуючи про те, що відповідач ОСОБА_1 , як позичальник, не виконав належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, укладеному з банком 16.05.2007, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, про стягнення якої банк порушує питання в даній справі. Позивач також вказує, що відповідач ОСОБА_2 за договором від 16.05.2007 поручився за належне виконання кредитних зобов`язань позичальником ОСОБА_1 . Також у зв`язку з порушенням позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору позивач у 2011 році звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06.12.2011 у справі №2-545/11 позовні вимоги АТ «Ощадбанк» були задоволені у повному обсязі, однак на даний момент вказане рішення суду не виконано, а виконавчий документ перебуває на виконанні в органах ДВС. Позичальник продовжує порушувати умови кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 02.07.2020 за ним обліковується заборгованість по кредиту на загальну суму 381196,15 грн., вимоги про стягнення якої є предметом розгляду в цій справі.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06.04.2021 позов залишено без задоволення із вказівкою на те, що позивач пропустив строки позовної давності для пред`явлення відповідних позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості, адже 21.01.2010 позичальнику та поручителю було направлено вимогу про повне дострокове повернення кредитних коштів, яка в розумінні положень ч.2 ст.1050 ЦК України змінила строк виконання зобов`язання.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав 07.06.2021 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги банку. В обґрунтування вказано на те, що суд порушив строки складення повного тексту рішення. Ні позичальник ОСОБА_1 ні його представник не подавали суду заяви про застосування до позовних вимог банку наслідків пропуску строку позовної давності. Відносно вимог до поручителя ОСОБА_2 суд мав відмовити у позові внаслідок спливу строку дії поруки на підставі ст. 559 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що на підставі кредитної заяви ОСОБА_1 від 08.05.2007 (а.с. 7) між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , як позичальником, 16.05.2007 було укладено договір про іпотечний кредит №108 (а.с. 10-12).
Відповідно до умов цього кредитного договору банк надав відповідачу кредит у розмірі 230000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,00 % річних, строком на 240 місяців, з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 15.05.2027, на придбання житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Позичальник зобов`язувався здійснювати повернення кредиту рівними частинами в сумі 959,00 грн. щомісячно, до 20 числа кожного місяця (а.с. 10).
У якості забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобовязань за договором про іпотечний кредит №108 банк з відповідачем ОСОБА_2 , як поручителем, уклав Договір поруки №108 від 16.05.2007 (а.с. 14-15).
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав кредитні кошті, за які відповідач ОСОБА_1 придбав вищевказаний житловий будинок.
Натомість позичальник ОСОБА_1 допустив порушення зобов`язання щодо здійснення своєчасного розрахунку за користування кредитом, що позивач підтверджує відповідними банківськими виписками ( а.с. 18-21). 
У зв`язку з допущенням позичальником порушень умов кредитного договору щодо сплати боргу, АТ «Ощадбанк» 21.01.2010 направив боржнику ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 вимогу про усунення порушення зобов`язання (про сплату заборгованості за кредитом, процентами та виконання інших договірних зобов`язань). Цією вимогою позивач зобов`язував відповідачів у тридцятиденний строк повністю сплатити заборгованість за кредитом, процентами та виконати всі інші договірні зобов`язання (а.с. 22-25).
З позовної заяви вбачається, що у зв`язку з невиконанням вказаної вимоги АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06.12.2011 у справі №2-545/11 був задоволений у повному обсязі. 
Представник позивача ОСОБА_3 підтвердив, що виконавчий лист за наслідками ухвалення судом цього рішення, а саме щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, дотепер перебуває на виконанні в органах ДВС.
За розрахунками позивача, станом на 02.07.2020 за позичальником обліковується заборгованість на загальну суму 381196,15 грн., яка складається з такого: 207397,67 грн. – за тілом кредиту; 82564,46 грн. – за відсотками за користування кредитом (нараховані станом на лютий 2012 року); 46581,52 грн. – інфляційні втрати за основним боргом; 18543,98 грн. - інфляційні втрати за простроченими відсотками; 18674,32 грн. – 3% річних за основним боргом; 7434,20 грн. - 3% річних за простроченими відсотками (а.с. 17).
При розгляді справи судом відповідач ОСОБА_2 (поручитель) заяви про застосування до позовних вимог банку наслідків спливу строків позовної давності.
Вимоги про стягнення такої кредитної заборгованості з позичальника та поручителя є предметом розгляду в цій справі.
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.
Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Також згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), як у цій справі, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до пункту 3.4. договору про іпотечний кредит від 08.05.2007, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань (а.с. 11).
З матеріалів справи вбачається, що позивач скористався наданим йому ч.2 ст.1050 ЦК України та п.3.4. договору про іпотечний кредит правом та 21.01.2010 пред`явив до позичальника вимогу про дострокове погашення кредитних зобов`язань протягом 30 днів (а.с. 22-23).
Отже на 31-й день, тобто з 21.02.2010 строк виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі є таким, що настав, що відповідає вищенаведеним положенням ч.2 ст.1050 ЦК України.
Далі, згідно ч.ч.1, 2 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. 
Враховуючи ту обставину, що позичальник та поручитель мають солідарний обов`язок по виконанню кредитних зобов`язань перед кредитором (ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України), повідомлення хоча б одного з них про наявність вимоги кредитора достроково у повному обсязі погасити кредитну заборгованість у зв`язку з порушенням стороною позичальника договірних зобов`язань, що має місце у даному випадку, свідчить про те, що строк виконання зобов`язань позичальника у повному обсязі є таким, що настав.
Далі, відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; ст. 266 ЦК України - зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Отже, так як у позичальника 21.02.2010, як вірно вказав суд першої інстанції в цій справі, виник обов`язок повністю сплатити кредитну заборгованість банку, позов у цій справі пред`явлено аж у серпні 2020 року, позивач пропустив строки позовної давності для пред`явлення відповідних позовних вимог.
Такі висновки узгоджуються із висновками, висловленими ВП ВС у постанові від 04.07.2018 у справі № 14-154цс18.
Додатково слід врахувати, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
За правилом частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Стаття 598 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Звернення стягнення на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.
Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.
Таким чином наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.
Зазначений правовий висновок викладено у постановах ВП ВС від 18.09.2018 у справі №921/107/15-г/16 та від 04.07.2018 №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Оскільки особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах позовної давності (стаття 256 ЦК України), сплив якого є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (частина четверта статті 267 ЦК України), суд першої інстанції в цій справі прийшов до вірного висновку про залишення позову без задоволення саме з цих підстав.
Пред`явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України правом дострокового стягнення заборгованості за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов`язання на 21.02.2010, а даний позов подано у липні 2020 року, тобто поза межами позовної давності.
Такі висновки також відповідають позиції ВС у справі №688/777/15-ц постанова від 30.01.2019.
Апеляційні доводи скаржника про те, що суд порушив строки складення повного тексту рішення не знайшли свого підтвердження, адже рішення суду проголошено 06.04.2021, а повний текст складено 12.04.2021, тобто в межах 10-денного строку, визначеного ч.6 ст.259 ЦПК України. 
Посилання скаржника на те, що ні позичальник ОСОБА_1 ні його представник не подавали суду заяви про застосування до позовних вимог банку наслідків пропуску строку позовної давності, також відхиляються, адже згідно постанови ВП ВС від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. 
Однак у даному випадку за вимогами банку відповідачі є саме солідарними боржниками та несуть солідарний обов`язок по сплаті кредитної заборгованості, відповідно, вказівка хоча б одного відповідача на сплив строку позовної давності стосується усіх заявлених у справі вимог до кожного з відповідачів.
Далі, апеляційний суд враховує, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Оскільки внаслідок звернення з досудовою вимогою про повне дострокове повернення заборгованості позивач змінив строк виконання основного зобов`язання, який настав 21.02.2010, тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк підлягає відліку саме з цього моменту. Ураховуючи, що позов до поручителя пред`явлено лише у серпні 2020 року, порука припинилась (так як існувала із вказаного моменту протягом шести місяців), що виключає наявність підстав для стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, про що вірно вказано скаржником в його апеляційній скарзі.
Отже у задоволенні позовних вимог, заявлених до поручителя, слід відмовити у зв`язку із закінченням саме строку дії поруки, тобто за відсутністю порушеного права кредитора, а не з підстав пропуску строків позовної давності, як помилково вказав суд першої інстанції в цій справі.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Отже рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06.04.2021 у даній справі слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до поручителя ОСОБА_2 , а в решті - залишити без змін.
На підставі положень ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог у справі судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06.04.2021 у цивільній справі за позовом АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості – змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до поручителя ОСОБА_2 , виклавши їх в редакції цієї постанови.
У решті рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06.04.2021 в цій справі - залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 23.06.2021.

Суддя-доповідач

       Судді