ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року	Львів	Справа № 140/14286/20 пров. № А/857/4189/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів - Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,
за участі секретаря судового засідання - Смолинця А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року, ухвалене головуючим суддею                   Ксензюком А. Я. у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

                                                        ВСТАНОВИВ:

29.09.2020 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача від 06.08.2020 № Ф-84585-56 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 151 477,64 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана вимога винесена відповідачем на підставі даних перевірки, за результатом якої складено акт від 30.07.2019 № 15781/03-20-13-02/ НОМЕР_1 . Правомірність висновків цієї перевірки щодо заниження ним чистого доходу було оскаржено в судовому порядку - справа № 140/3848/19/, результат розгляду якої безпосередньо впливає на підставність донарахування єдиного соціального внеску, так як сума останнього визначається і сплачується із суми чистого доходу. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на обставини, викладені у позовній заяві. Зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що за результатом розгляду справи № 140/3848/19 судом встановлено протиправність усіх висновків контролюючого органу щодо заниження ним суми чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 роки, що виключає підстави для донарахування йому єдиного соціального внеску за вказаний період оскаржуваною вимогою.
В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Головним управлінням ДПС у Волинській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 по 29.03.2019, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 01.01.2017 по 29.03.2019, та виконання вимог валютного та іншого законодавства з 01.01.2017 по 29.03.2019, за результатами якої складено акт від 30.07.2019 №15781/03-20-13-02/ НОМЕР_1 .
На підставі вказаного акта перевірки відповідачем 29.08.2019 прийнято:
- податкові повідомлення рішення №0015671302, №0015791302, №0015661302 і №0015681302;
- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №0015691302;
- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0015701302 на суму 153753,34 грн.
За результатами адміністративного оскарження згаданих рішень Державною податковою службою України прийнято, зокрема, рішення про результати розгляду скарги від 13.11.2019 №9340/6/99-00-08-06-01, згідно з яким скаргу позивача задоволено частково та скасовано лише вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29.08.2019 №Ф-0015701302, оскільки така винесена не за встановленою формою, що не скасовує суму донарахованого єдиного внеску по суті. 
04.11.2019 відповідач сформував нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-107850-56 на суму 176622,34 грн, з яких 151477,70 грн недоїмки та 25144,70 грн штрафу.
За результатом адміністративного оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04.11.2019 №Ф-107850-56 рішенням Державною податковою службою України про результати розгляду скарги від 16.01.2020 №1950/6/99-00-08-06-01-06 скаргу задоволено та скасовано таку вимогу про сплату боргу (недоїмки).
06.08.2020 Головним управлінням ДПС у Волинській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-84585-56 на суму 151 477,64 грн.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з даними інформаційної системи податкового органу загальна сума заборгованості зі сплати єдиного внеску позивача станом на 31.07.2020 становила 151 477,64 грн, а тому відповідачем правомірно винесено оскаржувану вимогу.
Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон № 2464-VI).
За визначенням пункту другого частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Перелік платників єдиного внеску передбачений статтею четвертою Закону № 2464-VI, серед якого, зокрема, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Частиною дванадцятою статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для правового висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Як встановлено з матеріалів справи, 07.08.2006 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та з 08.08.2006 взятий на податковий облік.
У спірний період з 01.01.2017 по 29.03.2019 позивач перебував на загальній системі оподаткування та нараховував єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від підприємницької діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, але не менший за розмір мінімального страхового внеску, що сторонами не заперечується.
Разом з тим, у зв`язку із встановленням контролюючим органом при проведенні перевірки заниження суми чистого оподаткованого доходу в сумі 1036027,58 грн, виникли підстави для донарахування податку на доходи фізичних осіб (податкове повідомлення-рішення від 29.08.2019 № 0015661302), військового збору (податкове повідомлення-рішення від 29.08.2019 № 0015681302) та єдиного внеску, нарахованого оскаржуваною вимогою про сплату єдиного внеску.
Правомірність прийняття відповідачем податкових повідомлень-рішень від 29.08.2019 № 0015661302 та № 0015681302, а відтак, і обґрунтованість висновку контролюючого органу щодо заниження позивачем суми чистого оподаткованого доходу в період 01.01.2017 по 29.03.2019 в сумі 1036027,58 грн, були предметом судового розгляду у справі № 140/3848/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Так, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 у справі № 140/3848/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2020 позов задоволено повністю, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 29.08.2019 №0015661302 та №0015681302.
При цьому, у справі №140/3848/19 суди виходили з того, що висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки, про завищення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 валових витрат за 2017 на суму 777887,77 грн та за 2018 рік на суму 258139,81 грн є необґрунтованими, оскільки спростовуються первинними документами та пов`язані із господарською діяльністю позивача.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Тобто, учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.
Водночас, звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.
Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційний суд зазначає, що судове рішення у справі № 140/3848/19 набрало законної сили і має преюдиційне значення при вирішенні цієї справи, так як обґрунтованість висновку контролюючого органу про заниження позивачем чистого доходу в період 01.01.2017 по 29.03.2019 прямо пов`язана з правомірністю винесення оскаржуваної вимоги про сплату боргу, а тому результати розгляду даної справи безпідставно не враховані судом першої інстанції.
Слід зазначити, що відповідачем належним чином не були спростовані обставини, встановлені у вказаному судовому рішенні, а правомірність оскаржуваної вимоги обґрунтована виключно даними інтегрованої картки платника податків.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки судовим рішенням у справі № 140/3848/19, яке має преюдиційне значення при вирішенні цієї справи, встановлено відсутність факту заниження позивачем суми чистого оподаткованого доходу в період 01.01.2017 по 29.03.2019, відповідачем протиправно винесено оскаржувану вимогу про сплату боргу, а тому така підлягає скасуванню.
За наведених обставин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про задоволення позову.
Згідно з частиною шостою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, позивач за подання позовної заяви, виходячи з ціни позову, сплатив судовий збір 1514,78 грн та за подання апеляційної скарги - 2273 грн судового збору.
Враховуючи викладене, а також те, що заявлений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 позов є підставним та підлягає задоволенню, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області судових витрат в розмірі 3787,78 грн.
Керуючись статтями 310, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-             
                                                  П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року скасувати та прийняти постанову, якої позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Волинській області від 06 серпня 2020 року № Ф-84585-56 про сплату боргу (недоїмки) в сумі                        151 477,64 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області (код ЄДРПОУ 43143484, місцезнаходження: Київський майдан, 4, м. Луцьк, 43010) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: с. Новостав, Горохівський район, Волинська область, 45756) судові витрати в розмірі 3787 (три тисячі сімсот вісімдесят сім) грн 78 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
У зв`язку із перебуванням судді Обрізка І. М. у відпустці, повне судове рішення складено 12.05.2021