КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2041/2021                                          

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
             20 травня 2021 року                                                                 м. Київ
                                                                                                                справа № 370/2706/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді-доповідача                              Ящук Т.І.,
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В., 
за участю секретаря судового засідання               Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Тандира О.В.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку майна,
 
встановив:
 
У вересні 2019 року позивач ОСОБА_2  звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому посилаючись на ст.ст. 1216-1218, 1223, 1261-1265, 1268 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на:
- Ѕ частку земельної ділянки площею 0,2257 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222788901:01:003:0112, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка;
- Ѕ частку земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222788901:01:003:0111, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка;
- Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок (А) загальною площею 50,4 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м., (а) веранда; (Б) сарай; (В) сарай; (Д) сарай; (Ж) сарай; (під Ж) погріб; (З) убиральня; (К) навіс; (Л) навіс; №4 ворота з хвірткою; №5 огорожа; №6 огорожа; №7 хвіртка;
- на ј гаража № НОМЕР_1 (гаражного боксу) загальною площею 36,40 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в автогаражному кооперативі «Спутник»;
- ј легкового автомобіля Хюндай 130 (д.н. НОМЕР_2 ) 2013 року, об`ємом двигуна 1396 см3, що належали ОСОБА_5 . 
Також позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 2052,21 грн., судових витрат, та повернути їй з Державного бюджету 2356,61 грн., надмірно сплаченого судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що   ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її брат ОСОБА_5 , який проживав та був зареєстрований до дня смерті за адресою: АДРЕСА_3 . Після смерті ОСОБА_5 , відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, увійшли:
- земельна ділянка площею 0,2257 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222788901:01:003:0112, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка;
- земельна ділянка площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222788901:01:003:0111, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка;
- житловий будинок АДРЕСА_1 .
Крім того, ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності разом з його дружиною ОСОБА_1 , належали гараж АДРЕСА_4 в автогаражному кооперативі « Спутник » та легковий автомобіль Хюндай 130 (д.н. НОМЕР_2 , який згідно інформаційної довідки МВС України №0-2859752321 зареєстрований 17.08.2013 року), які були придбані в період їх шлюбу, а тому до складу спадщини увійшло право на Ѕ частину вказаного майна.
Після смерті ОСОБА_5 , мати позивача - ОСОБА_4 спадщину у встановлений законом строк прийняла, звернувшись із нотаріальною заявою про прийняття спадщини. Однак, прийнявши спадщину, не отримавши свідоцтва про право на спадщину, ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача померла. За життя мати позивача склала заповіт, згідно з яким все своє майно заповіла позивачу. Позивач спадщину після смерті матері прийняла, звернувшись до нотаріальної контори з відповідною заявою. Нотаріусом позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на вищезазначене майно, у зв`язку із відсутністю документів, які посвідчують право власності спадкодавця ОСОБА_4 на це майно.
 
Відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати об`єктом права спільної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 :
- земельну ділянку, площею 0,2257 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222788901:01:003:0112, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка;
- земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222788901:01:003:0111, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка;
- житловий будинок АДРЕСА_1 ;
та відповідно просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного майна.
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 , на праві власності належали земельні ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер 3222788901:01:003:0111), та площею 0,2257 га (кадастровий номер 3222788901:01:003:0112), а також житловий будинок АДРЕСА_1 . Хоча зазначене майно належало ОСОБА_5 на праві приватної власності, оскільки придбане ним до укладення шлюбу із позивачем за зустрічним позовом, за час шлюбу їх вартість істотно збільшилась внаслідок затрат позивача за зустрічним позовом, а тому таке майно має бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя  відповідно до ст. 62 СК України.
Вказує, що вартість будинку на момент його придбання, а саме станом на 21.12.1999 року становила 5000 грн.; відповідно вартість земельних ділянок станом на момент їх придбання, тобто станом на 12.01.2000 року, становила 3498 грн. У подальшому, під час перебування ОСОБА_5 у шлюбі із позивачем за зустрічним позовом, внаслідок оформлення прав на ці земельні ділянки (виготовлення технічної документації, винос меж ділянок в натуру, поділу земельних ділянок, оформлення державних актів) ці ділянки стали більш економічно вигідними й спроможними для їх продажу, внаслідок чого їх ринкова вартість збільшилась більш ніж у 7 разів, до 207 084 грн., що підтверджується їх оцінкою.
Щодо істотного збільшення вартості будинку внаслідок затрат позивача за зустрічним позовом, вона зазначає, що протягом 2014-2016 років, під час перебування у шлюбі із нею, вона за власні кошти здійснювала реконструкцію та ремонт вказаного будинку, а саме: збудовано нову будівлю сараю; переобладнано електромережу; встановлено вікна в прибудовах; замінено дахову покрівлю на жилому будинку та прибудовах; споруджено 2 навіси; встановлено ворота із хвірткою. Проведення вищезазначених реконструкційних та ремонтних робіт підтверджується Технічним паспортом від 06.02.2019 року, інформаційною довідкою від 22.02.2019 року №М-44 та довідкою про показники об`єкта нерухомого майна від 06.02.2019 року № м-0899 Комунального підприємства Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації», що додані позивачем за первісним позовом до її позову. 
Здійснення реконструкції та ремонту будинку позивачем за зустрічним позовом підтверджується товарними чеками, кошторисом на виконання ремонтно-будівельних робіт, розрахунком вартості склопакетів, замовленням та вимогою на відвантаження тощо. Також позивач за зустрічним позовом зазначає, що вартість будинку на дату його придбання становила 5000 грн., в той час як станом на дату подання позову його вартість становила згідно висновку експерта 57 850 грн., що свідчить про істотність вкладу позивача за зустрічним позовом у його поліпшення. При цьому отримані ОСОБА_5 доходи були значно меншими, ніж у позивача за зустрічним позовом, крім того, на дату укладення шлюбу він не мав жодних коштів, мав чисельні боргові зобов`язання, зокрема, набуті у період попереднього шлюбу.
У зв`язку із вищенаведеним, позивач за зустрічним позовом стверджує, що майно   ОСОБА_5 за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок її затрат, здійснених за грошові кошти, що належали їй особисто, а тому вказане майно згідно ст. 57, 62 СК України є їх спільною сумісною власністю.
 
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2020 року первісний позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на:
- Ѕ частку земельної ділянки площею 0,2257 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222788901:01:003:0112, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка;
- Ѕ частку земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222788901:01:003:0111, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка;
- Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок (А) загальною площею 50,4 кв.м., житловою 16,9 кв.м., (а) веранда; (Б) сарай; (В) сарай; (Д) сарай; (Ж) сарай; (під Ж) погріб; (З) убиральня; (К) навіс; (Л) навіс; №4 ворота з хвірткою; №5 огорожа; №6 огорожа; №7 хвіртка;
- на ј гаража № НОМЕР_1 (гаражного боксу) загальною площею 36,40 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в автогаражний кооператив «Спутник»;
- ј легкового автомобіля Хюндай 130 (д.н. НОМЕР_2 ) 2013 року, об`ємом двигуна 1396 см3.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2052,21 грн., судових витрат.
Повернуто ОСОБА_2 з Державного бюджету 2356,61 грн., надмірно сплаченого судового збору.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку майна - відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Вказує, що в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують вчинення 11 травня 2018 року приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Л.В. нотаріальної дії про відмову у прийняті заяви ОСОБА_4 про прийняття спадщини після смерті сина на підставі того, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 була вже попередньо заведена 26 квітня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмак О.О., або про витребування спадкової справи нотаріусом Лисенко Л.В. у нотаріуса Бурмак О.О., при цьому, з матеріалів справи не вбачається, в рамках якої спадкової справи було прийнято 11 травня 2018 року заяву про прийняття спадщини від ОСОБА_4 . 
Крім того, Порядком (у редакції станом на 15 травня 2018 року) не було передбачено подання заяви про прийняття спадщини представником спадкоємця, оскільки таку заяву спадкоємець мав подавати особисто або поштою направляти на адресу нотаріуса. Також довіреність, посвідчена 11 травня 2018 року зареєстрована в реєстрі за № 246 приватним нотаріусом Лисенко Л.В., не містить повноважень ОСОБА_2 на подання до нотаріуса, в якого заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_5 , заяви про прийняття спадщини після смерті сина від імені ОСОБА_4 .  
Враховуючи викладене, вважає, що ОСОБА_4 не прийняла у законодавчо встановлений спосіб спадщину після смерті ОСОБА_5 , а тому ОСОБА_4 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 не належала спадщина після смерті ОСОБА_5 з часу її відкриття - з 14 березня 2018 року, оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, як майнового права, прямо пов`язується з її прийняттям, що у даному випадку не відбулось.
Крім того, у період з 04 липня 2018 року по 14 вересня 2018 року ОСОБА_2 не зверталась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурмак О.О. із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 у порядку спадкової трансмісії, а звернулась до цього нотаріуса вже 25 вересня 2018 року із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 . Однак, всупереч вимогам ч.4  ст. 265 ЦПК України рішення суду щодо вказаних обставин не містить мотивованої оцінки. Вказує, що питання неотримання ОСОБА_4   за життя свідоцтва про право на спадщину на майно її сина ОСОБА_5 в суді  не піднімалось. Суд першої інстанції  не прийняв до уваги вищезазначені доводи відповідача, неправильно застосував норми ч. 3 ст.  1296 ЦК України до спірних правовідносин, та помилково послався на висновок Верховного Суду у справі № 350/1850/17 щодо питання застосування норми права, яка в даному спорі не повинна бути застосована, оскільки, правовідносини у справах № 370/2706/19 та № 350/1850/17 не є подібними.
Посилається на те, що визнавши договір купівлі-продажу автомобіля від 10 серпня 2013 року №ВСААВ000433 недопустимим доказом, що був поданий ОСОБА_1 для обґрунтування належності спірного автомобіля Хюндай 130, д.н.з. НОМЕР_3 , 2013 року випуску, до її приватної власності, суд першої інстанції фактично спростував факт придбання даного автомобіля ОСОБА_1 під час перебування в шлюбі із ОСОБА_5 , при цьому визнавши за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на вказаний автомобіль Хюндай, як на майно, що відноситься до спільної сумісної власності подружжя. 
Таким чином, суд першої інстанції, використавши договір купівлі-продажу автомобіля від 12 серпня 2013 року №120813/1 та договір купівлі-продажу автомобіля від 10 серпня 2013 року № ВСАВ000433 для доведення обставини відсутності доказів, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти ОСОБА_1 , у подальшому визнав дані договори недопустимими доказами, що є порушенням встановлених ЦПК України правил оцінки доказів. Проте, під час дослідження доказів суд першої інстанції не ставив під сумнів відповідність поданих ОСОБА_1 копій договорів купівлі-продажу вказаних спірних автомобілів оригіналам та не витребував у ОСОБА_1 оригінали вищевказаних договорів. Вважає, що визнаючи договір купівлі-продажу автомобіля від 10 серпня 2013 року № ВСАВ000433 недопустимим доказом, суд першої інстанції не мав права визнавати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на Ѕ частину цього автомобіля.
Зазначає, що судом першої інстанції помилково визнано входження Ѕ частки автомобіля та Ѕ частини гаражного боксу до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 . Судом першої інстанції не було досліджено та проаналізовано джерела набуття майна (у тому числі автомобіля легкового автомобіля Хюндай 130) у період шлюбу, та не було досліджено питання щодо складу коштів, за які набуто майно. В даних правовідносинах суд першої інстанції протиправно не застосував положення статті 57 СК України, оскільки спірний автомобіль набутий у власність відповідачем за час шлюбу із ОСОБА_5 , але придбаний за кошти, які належали їй особисто. На підтвердження зазначених обставин відповідачем надавались відповідні докази, яким судом першої інстанції не надано належної оцінки.
Вказує, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам, встановленим ст. 263 ЦПК України, в частині врахування судом висновків щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.
Стверджує, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції в якості обґрунтування підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 не відповідають обставинам справи. Судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам відповідача, викладеним у зустрічній позовній заяві. ОСОБА_1 не посилалась на інфляційні процеси, зміну купівельної привабливості майна, зміну курсу валюти, кон`юнктуру ринку, про що зроблено неправильний висновок судом першої інстанції, а обґрунтовувала свої доводи виключно власними грошовими та спільними із ОСОБА_5 трудовими затратами, що у розумінні ст.62 СК України є підставами для визнання майна спільною сумісною власністю. Також, чеки та накладні на придбання будівельних матеріалів (т. 2 а.с. 42-55), фотографії (т. 2 а.с. 111-120; т. 2 а.с. 217-222; т. 3 а.с. 10-53) та покази допитаних у судовому засіданні свідків, які викликались ОСОБА_1 , визначались останньою як докази здійснення грошових затрат ОСОБА_1 та спільних із ОСОБА_5 трудових затрат при здійснення реконструкції спірного будинку, проте, зроблений в оскаржуваному  рішенні висновок про те, що дані докази не дають можливості суду з`ясувати шляхом порівняння на час вирішення спору вартість об`єктів до та після їх поліпшення, не відповідає обставинам справи, оскільки в якості порівняння ціни ОСОБА_1 зазначала інші доводи та посилалась та інші докази, що містяться у матеріалах справи, зокрема на звіти про експертну грошову оцінку земельних ділянок та висновок експерта. Разом з тим, суд першої інстанції, посилаючись на відсутність доказів істотного збільшення у вартості спірного майна, не зазначив, що суд не наділений спеціальними знаннями щодо порівняння на час вирішення спору зазначеної ОСОБА_1 вартості об`єктів спірного нерухомого майна до та після їх поліпшення.
Крім того, судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права при визначенні розміру судових витрат, які понесені ОСОБА_2 та покладені на скаржника.
 
У відзиві (запереченні) на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін. Посилається на те, що  її матір`ю ОСОБА_4 спадщину прийнято належним чином, але не оформлено право власності на спадкове майно, що не позбавляє її права на отримання спадщини. Крім того, рішення про прийняття спадщини  ОСОБА_4 прийнято приватним нотаріусом, який діє на підставі Закону України «Про нотаріат». 
Крім того, доводи ОСОБА_1 щодо придбання спірного автомобіля Хюндай за її власні кошти є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів, що ОСОБА_1 укладаючи шлюб з ОСОБА_5 скористалась правом та уклала шлюбну або будь-яку іншу угоду, яка засвідчила наявність грошових коштів, отриманих до шлюбу та розпорядження ними в подальшому лише на свій розсуд. Також, ОСОБА_1 не надано суду будь-яких документальних підтверджень наявності ймовірних боргових зобов`язань, рішень суду та інших доказів. Жодних клопотань з її сторони щодо витребування даних документів не заявлялось. ОСОБА_1 та свідками, які виступали на стороні відповідача за первісним позовом, не заперечувалось, що ОСОБА_5 перебуваючи в шлюбі постійно мав роботу, підробіток та приймав участь у зйомках. Отже вказувати факти придбання рухомого та нерухомого майна в період шлюбу тільки за власний кошт ОСОБА_1 , без документального підтвердження, є свідомо противоправним.
ОСОБА_1 не надано жодних висновків, які б свідчили саме про збільшення істотної вартості майна в період шлюбу. ОСОБА_1 не надала достатніх доказів оцінки майна, яке вона просила суд визнати об`єктом сумісної власності, на час - до проведення реконструкції та не клопотала про це перед судом щодо можливості проведення судової будівельно-технічної експертизи, а тільки використала оцінки майна, які зроблені позивачем за її власний рахунок для подачі позовної заяви до суду та обчислення судового збору. Отже, вважає правильним висновок суду першої інстанції про неможливість встановити, чи дійсно проведені роботи призвели до збільшення істотної вартості майна та відсутності підстав для визнання особистого майна спільнім майном. Отже, ОСОБА_1 не надано жодних доказів істотного поліпшення за її рахунок (площа будинку не збільшилась, ремонтні роботи не проводились) та збільшення вартості будинку в період шлюбу між нею та спадкодавцем.
 
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1   та її представник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 вважали доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_6 помер брат позивача ОСОБА_2 -   ОСОБА_5 , який проживав та був зареєстрований до дня смерті за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , довідками експлуатаційної організації (т. 2 а.с. 130-132).
На час смерті ОСОБА_5 перебував з відповідачем ОСОБА_1 у шлюбі, який було зареєстровано 09 квітня 2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 (т. 2 а.с. 128).
До одруження із ОСОБА_1 ОСОБА_5 , перебував у шлюбі з ОСОБА_3 до 03.02.2009 року, що вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 (т. 2 а.с. 17).
За життя на праві особистої власності ОСОБА_5 , належали, зокрема:
- земельна ділянка площею 0,2257 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222788901:01:003:0112, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка; належна на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.01.2000 року №68, державний акт від 20.04.2011 року серії ЯЛ№622635, витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0002823842019 від 06.03.2019 року (т. 1 а.с. 38-43);
- земельна ділянка площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222788901:01:003:0111, яка розташована: Київська область, Макарівський район, село Яблунівка; належна на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.01.2000 року №68, державний акт від 20.04.2011 року серії ЯЛ№622634, витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0002823942019 від 06.03.2019 року (т. 1 а.с. 37, 44-48).
- житловий будинок АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок (А) загальною площею 50,4 кв.м., житловою 16,9 кв.м., (а) веранда; (Б) сарай; (В) сарай; (Д) сарай; (Ж) сарай; (під Ж) погріб; (З) убиральня; (К) навіс; (Л) навіс; №4 ворота з хвірткою; №5 огорожа; №6 огорожа; №7 хвіртка; належний на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21.12.1999 року державним нотаріусом Макарівської державної нотаріальної контори Лисенко Л.В., за реєстровим № 3760 від 23.12.1999 року (т. 1 а.с. 30-36; т. 2 а.с. 18).
 
ОСОБА_5 за життя заповіту не складав, що вбачається з матеріалів спадкової справи. В той же час, спадкоємцями майна померлого ОСОБА_5 за законом були його дружина ОСОБА_8 та мати ОСОБА_4 , які спадщину після його смерті у встановленому законом порядку прийняли, подавши відповідні заяви нотаріусу, а саме, ОСОБА_1 , - приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бурмак О.О., (т. 2 а.с. 125); ОСОБА_4  - до компетентних органів нотаріату, посвідчена приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Л.В. (т. 2, а.с. 12-13).  
Прийнявши спадщину після смерті ОСОБА_5 , та не отримавши за життя свідоцтва про право на спадщину, ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 (т. 1 а.с. 85).
За життя ОСОБА_4 склала заповіт, згідно якого все своє майно та все те, що буде належати їй на день смерті, вона заповіла ОСОБА_2 . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори 29.06.2016 року та зареєстровано у реєстрі за №15-606 (т. 1 а.с. 89-91).
У встановлений законом строк 21.08.2018 року ОСОБА_2 , звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 84).
Інших спадкоємців за законом чи за заповітом немає, що вбачається із копії відповідної спадкової справи.
ОСОБА_2 23.01.2019 року подала до Першої Київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті матері (т. 1 а.с. 156, 162, 183).
На частину майна, що не є предметом даного спору, нотаріусом видано ОСОБА_2 , свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т. 1 а.с. 160).
В той же час, постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.03.2019 року державним нотаріусом відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину на спірні земельні ділянки, житловий будинок, гаражний бокс та автомобіль у зв`язку із відсутністю у неї правовстановлюючих документів на вказане майно (т. 1 а.с. 169-171, 184-185).
Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вищевказані обставини встановлено судом першої інстанції правильно, вони відповідають обставинам справи та підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_4 не прийняла у встановленому законом порядку спадщину після свого сина ОСОБА_5 , оскільки заяву від її імені подавала представник за довіреністю - ОСОБА_9, що законодавством не передбачено, - колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного. 
 
Відповідно до п. 3.3. - 3.6 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (з відповідними змінами та доповненнями), заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі.
Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка. Ця відмітка скріплюється підписом нотаріуса.
Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини.
Не допускається приймати заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї або заяви про їх відкликання, складені від імені спадкоємців їх представниками, що діють на підставі довіреностей.
З викладених норм вбачається. що пунктом 3.6 глави 10 Порядку заборонено приймати заяви про прийняття спадщини, складені від імені спадкоємців їх представниками, що діють на підставі довіреностей.
Разом з тим, як вбачається з копії матеріалів спадкової справи  № 02/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 ( а.с. 124- 150, т. 2),  11 травня 2018 року приватним нотаріусом Макарівського нотаріального округу Київської області Лисенко Л.В. було посвідчено заяву ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , про прийняття спадщини  після смерті її сина ОСОБА_5 . Нотаріусом засвідчено справжність підпису ОСОБА_4 , який зроблено в  присутності нотаріуса, особу ОСОБА_4 , яка підписала заяву, встановлено, її дієздатність перевірено. 
Вказана заява ОСОБА_4 , що адресована компетентним органам нотаріату України за місцем відкриття спадщини,  посвідчена приватним нотаріусом Лисенко Л.В. 11 травня 2018 року та зареєстрована в реєстрі за № 245 ( а.с. 136, т. 2).
З викладеного вбачається, що заява ОСОБА_4 оформлена належним чином, справжність підпису на заяві нотаріально засвідчена приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Лисенко Л.В. 
Крім того, 11 травня 2018 року за реєстровим № 246 зареєстрована нотаріально посвідчена довіреність, видана ОСОБА_4 , якою вона уповноважила ОСОБА_2 вести спадкову справу ( за місцем відкриття спадщини у м. Києві) по оформленню її спадкових прав на майно, що залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 сина ОСОБА_5 , з наданням відповідних повноважень ( а.с. 143, т. 2).
 
15 травня 2018 року представником за довіреністю ОСОБА_2 було передано нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_4 від 11 травня 2018 року  приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бурмак О.О., яким 26 квітня 2018 року вже була відкрита спадкова справа № 02/2018 за місцем відкриття спадщини, за заявою ОСОБА_1 . Заява ОСОБА_4 зареєстрована приватним нотаріусом КМНО Бурмак О.О. у книзі обліку у реєстрації спадкових справ 15 травня 2018 року.
 За викладених обставин, передача представником за довіреністю ОСОБА_9 15 травня 2018 року нотаріусу КМНО Бурмак О.О., яким була відкрита спадкова справа за місцем відкриття спадщини  щодо майна померлого ОСОБА_5 , заяви ОСОБА_4 , що посвідчена приватним нотаріусом Макарівського  районного нотаріального округу Київської області Лисенко Л.В. 11 травня 2018 року, не суперечить вимогам положень глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та підтверджує факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті її сина ОСОБА_5 .
 
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом/заповітом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).
 
            Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями першої черги є його мати та дружина, які в установлені законом строк та порядку спадщину прийняли, звернувшись до нотаріуса з відповідними заявами, а тому відповідно до вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України вона належить спадкоємцям з часу відкриття спадщини.
Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що неотримання ОСОБА_4 за життя свідоцтва про право на спадщину на майно сина в даному випадку не має правового значення, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а тому ОСОБА_2 спадкує після смерті своєї матері, а не в порядку спадкової трансмісії.
 
Вирішуючи спір в частині обсягу спадкового майна, судом першої інстанції було вірно встановлено, що земельна ділянка площею 0,2257 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222788901:01:003:0112, земельна ділянка площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222788901:01:003:0111, та житловий будинок АДРЕСА_1 , були придбані ОСОБА_5 до шлюбу з ОСОБА_1 , та згідно ч. 1 ст. 57 СК України є особистою власністю ОСОБА_5 .
 
Заявляючи зустрічні позовні вимоги про визнання вказаних об`єктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 посилалась на те, що земельні ділянки збільшились у вартості внаслідок затрат ОСОБА_1 на підготовку землевпорядної документації, встановлення меж земельних ділянок, сплату державного збору за виготовлення державних актів, та що державні акти були виготовлені та отримані під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Відповідач вважала, що внаслідок отримання державних актів, процес одержання яких відбувся за її власні кошти, земельні ділянки були оформлені відповідно до чинного законодавства та стали більш економічно вигідними й спроможними для їх продажу, у зв`язку з можливістю їх окремого продажу, внаслідок чого ринкова вартість збільшилась більш ніж у сім разів.
Щодо істотного збільшення вартості будинку, відповідач ОСОБА_1 посилалась на те, що за її власні кошти було здійснено реконструкцію та ремонт будинку, а саме збудовано нову будівлю сараю, переобладнано електромережу, встановлено вікна в прибудовах, змінено дахову покрівлю на жилому будинку та прибудовах, споруджено 2 навіси, встановлено ворота з хвірткою. Внаслідок проведення цих робіт вартість будинку збільшилась більш ніж у два рази.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання вищевказаних об`єктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що досліджені судом докази на підтвердження істотного збільшення вартості майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, зокрема, чеки та накладні на придбання будівельних матеріалів (т. 2 а.с. 42-55), фотографії (т. 2 а.с. 111-120; т. 2 а.с. 217-222; т. 3 а.с. 10-53) та покази допитаних у судовому засіданні свідків визнаються судом неналежними та недопустимими для підтвердження вказаної обставини, оскільки вони не дають можливості суду з`ясувати шляхом порівняння на час вирішення спору вартість об`єктів до та після їх поліпшення.
Суд першої інстанції вважав безпідставними посилання ОСОБА_1 щодо збільшення вартості земельних ділянок в зв`язку з поділом та переоформленням державних актів на право власності на земельні ділянки, а також на те, що вартість будинку збільшилась відповідно до курсу валюти - долару США до національної валюти за 10 років, адже ці обставини не є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю відповідно до ст. 62 СК України, оскільки за змістом вказаної норми інфляційні процеси, зміна купівельної привабливості майна, зміна курсу валюти, кон`юнктури ринку не свідчать про трудові чи грошові затрати одного з подружжя.  Крім того, ціна майна, визначена у договорах купівлі-продажу на момент його придбання, не є вартістю майна, яку слід брати для порівняння у розумінні ст. 62 СК України, оскільки така ціна визначається домовленістю сторін та не відображає реальну дійсну вартість майна на момент його придбання.
 
З висновками суду першої інстанції у цій частині колегія суддів погоджується, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.
Відповідно до ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду  у постанові від 22 вересня 2020 року у справі, що виникла з аналогічних правовідносин, № 214/6174/15-ц, зі змісту статті 62 СК України вбачається, що  втручання у право власності може бути обґрунтованим, та  дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути  направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.  Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості  є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.  Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що  первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.   
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла,  тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.  Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і  не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість  істотно збільшилося, не є підставою для  визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя,  у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. При  посиланні на вимоги  статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
 
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неприйняття до уваги судом першої інстанції наданих нею доказів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції у вказаній частині вимог надав належну оцінку наданим позивачем доказам та правильно визнав зустрічні позовні вимоги недоведеними. 
Зокрема, оформлення та отримання державних актів на земельні ділянки, що були придбані особисто ОСОБА_5   до шлюбу з ОСОБА_1 , жодним чином не свідчить про наявність сукупності двох факторів, необхідних для застосування ч. 1 ст. 62 СК України: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
 
Доводи ОСОБА_1 про те, що нею побудовано нову будівлю сараю, переобладнано електромережу, встановлено вікна в прибудовах, змінено дахову покрівлю на жилому будинку та прибудовах, споруджено 2 навіси, встановлено ворота з хвірткою-  не дають підстав вважати, що збільшення вартості майна є істотним, оскільки значних перетворень сам об`єкт ( житловий будинок) не зазнав і  не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
Також колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що ціна майна, визначена у договорах купівлі-продажу на момент його придбання, не є вартістю майна, яку слід брати для порівняння у розумінні ст. 62 СК України, оскільки така ціна визначається домовленістю сторін та не відображає реальну дійсну вартість майна на момент його придбання.
Отже, за відсутності належних доказів істотного збільшення у вартості спірного майна,  суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 у цій частині  не можуть бути прийняті до уваги  колегією суддів, оскільки вони висновків суду не спростовують, а спрямовані на переоцінку  доказів, яким суд дав належну  правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи.
 
Крім цього, у період шлюбу ОСОБА_5 та   ОСОБА_1 , на ім`я відповідача ОСОБА_1 було придбано:
- гараж № НОМЕР_1 (гаражний бокс) загальною площею 36,40 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в автогаражному кооперативі «Спутник»; зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1529 від 19.09.2011 року, що вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 22-25, 102, 209);
- легковий автомобіль Хюндай І30 (д.н. НОМЕР_2 ) 2013 року, об`ємом двигуна 1396 см3;  № кузова НОМЕР_8 (т. 1 а.с. 217).
 
Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 посилалась на те, що  вказані гараж   та легковий автомобіль  належать  їй на праві особистої приватної власності. 
Зокрема, автомобіль належить особисто відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 , оскільки придбаний нею за кошти, що належали їй особисто. В ПАТ «Перший інвестиційний банк» 27.11.2007 року на ім`я відповідача було відкрито депозитний рахунок в Євро. Згідно з довідкою банку від 17.05.2018 року № 3 30/0/53-18/БТ, сума депозиту склала 5500 Євро, 30.11.2009 року кошти було повернуто відповідачу в повному обсязі. При цьому, відповідачем ще до укладення шлюбу із ОСОБА_5 , відповідно до договору від 06.12.2009 року № 218188-S02032 було придбано автомобіль марки Chevrolet Lacetti, 2008 р.в., вартістю 103 680 грн. Між відповідачем і ОСОБА_5 , було укладено шлюб 09.04.2010 року. У подальшому, відповідачем 10.08.2013 року було придбано спірний автомобіль вартістю 147 800 грн., на придбання якого витрачено кошти, отримані з її депозиту та від продажу попереднього автомобіля. Таким чином, спірний автомобіль було придбано відповідачем у період шлюбу із ОСОБА_5 , за її власні кошти.
Гараж також перебуває у особистій приватній власності відповідача на підставі договору купівлі-продажу гаража (гаражного боксу) від 19.09.2011 року, який було придбано у шлюбі, однак за власні особисті кошти відповідача. Згідно даних, отриманих із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, за період з січня 1998 року по вересень 2011 року відповідачем було отримано заробітну плату, загальна сума якої складає 409 548,78 грн. В той же час, ОСОБА_5 , на момент укладення шлюбу із відповідачем не мав жодних коштів, мав чисельні боргові зобов`язання, зокрема, набуті у період попереднього шлюбу.
 
Проте вказані заперечення не були прийняті до уваги судом першої інстанції та суд дійшов висновку, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а тому  1/2 частка автомобіля та  1/2 частка гаражного боксу  входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 , як належна йому частка у спільному майні подружжя.
З висновками суду першої інстанції в частині визнання гаражного боксу спільним майном подружжя колегія суддів погоджується, оскільки відповідачем не доведено, що вказане майно було придбано за її особисті кошти.
За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
            Доводи відповідача в суді апеляційної інстанції про те, що нею до шлюбу зі ОСОБА_5 було заощаджено коштів у сумі не менше 132  000 грн., виходячи із порівняння її розміру заробітної плати та  середніх показників заробітної плати по Україні з 2005 по 2009 рік та  приблизної можливості заощаджувати від 12 000 грн. до 48 000 грн. в рік, - колегія суддів  відхиляє, оскільки зазначені посилання ґрунтуються виключно на припущенні про можливість заощадження коштів у період до шлюбу зі ОСОБА_5 .
Належними та допустимими доказами  ту обставину, що грошові кошти  у розмірі 40 000 грн., за які було придбано  гаражний бокс,  належали особисто відповідачу, не доведено.
При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що  відповідно до ч. 2  п. 6 договору купівлі-продажу гаражу в автогаражному кооперативі « Супутник », розташованому за адресою АДРЕСА_2 , до підписання цього договору сторони ознайомлені із текстами заяв, які залишаються у справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Леонтьєвої Н.Й. Зокрема,  заявою чоловіка покупця - ОСОБА_5 про його згоду  на купівлю дружиною вищевказаного гаража (гаражного боксу), за спільні кошти в зареєстрованому шлюбі з ним, прав третіх осіб на ці грошові кошти , як на території України так і за її межами не має. 
Посилання представника відповідача на те, що вищевказана згода в договорі купівлі-продажу є формальною, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в заяві ОСОБА_5 йдеться не лише про згоду на придбання гаража, а й про те, що кошти, за які він придбавається, є спільними коштами подружжя.
Таким чином, доводи ОСОБА_1 , про те, що гараж придбано за її власні кошти , правильно були відхилені судом першої інстанції, відповідно гаражний бокс ( гараж)  є спільною сумісною власністю подружжя.
 
Визнаючи також спільною сумісною власністю подружжя легковий автомобіль Хюндай І30 (д.н. НОМЕР_2 ) 2013 року випуску, суд першої інстанції виходив з того, що  матеріали справи не містять належних доказів того, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти ОСОБА_1 , оскільки вартість автомобілів, який належав ОСОБА_1 , до шлюбу та придбаного автомобіля у шлюбі різна, а також відсутні належні докази, що гроші з її депозиту та від продажу попереднього автомобіля витрачені на придбання спірного автомобіля.
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції в тій частині, що  відповідачем не надано належних та допустимих доказів тієї обставини, що кошти у розмірі 5500 Євро, які були повернуті ОСОБА_1   згідно з умовами депозитного договору ПАТ «Перший інвестиційний банк» по закінченню терміну вкладу 30 листопада 2009 року, були використані нею саме на придбання автомобіля за договором від 10 серпня 2013 року.
 
Проте погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції в іншій частині в повному обсязі неможливо, враховуючи наступне.
Як вбачається з договору № 218188-S02032 купівлі-продажу автомобіля, укладеного  між ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» та ОСОБА_1 06 грудня 2009 року, відповідачем ОСОБА_1 у період до укладення шлюбу зі ОСОБА_5 було придбано автомобіль ChevroletLacettiSE1.6,  VIN:     НОМЕР_10 ,  кузов    НОМЕР_11 , вартістю 103 680 грн. ( а.с. 205-207, т. 1).
10 серпня 2013 року  між ТОВ «Едем-Авто» та ОСОБА_1 було укладено договір № ВСАВ000433 купівлі-продажу автомобіля, відповідно до якого ОСОБА_1 як покупець зобов`язується прийняти і оплатити легковий автомобіль марки Hyundaiмоделі І-30, 2013 року випуску за ціною 147 800 грн.  у такому порядку: попередня оплата  у розмірі 0,40% від ціни товару - 591 грн. 20 коп. - протягом трьох днів з дня підписання договору;  остаточний розрахунок - 99,6% від  ціни товару , що складає 147 208 грн. 80 коп. - протягом трьох днів з дати повідомлення  про доставку товару на склад продавця.
 
12 серпня 2013 року між ОСОБА_1 як продавцем та ТОВ «Едем-Авто» як покупцем було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, за яким продавець зобов`язується передати у власність, а покупець - прийняти і оплатити легковий автомобіль марки Chevrolet моделі Lacetti кузов №       НОМЕР_10 , 2008 року випуску, за ціною 71 200 грн.( а.с. 215, т. 1)
При цьому у пункті 3.1. договору передбачено, що продавець зобов`язується передати товар не пізніше 2 календарних днів з моменту виконання умов договору № ВСАВ000433 від 10 серпня 2013 року.
Таким чином, вбачається, що виконання ОСОБА_1 умов договору від 12.08.2013 року про продаж нею автомобіля  Chevrolet  Lacettiзалежало від виконання ТОВ «Едем-Авто» умов договору від 10.08.2013 року про продаж товариством автомобіля  HyundaiІ-30.
Відповідно до акту прийому-передачі автомобіля марки Hyundai моделі І-30, 2013 року випуску, ОСОБА_1 прийняла автомобіль від представника ТОВ «Едем-Авто» 16 серпня 2021 року (а.с. 214, т.1).
Як вбачається з копій квитанцій про сплату ОСОБА_1 коштів на виконання умов договору  № ВСАВ000433 від 10 серпня 2013 року, нею сплачено : 10 серпня 2013 року - 591 грн. 20 коп.; 16 серпня 2013 року - 76 008 грн. 80 коп.  та 21 серпня 2013 року - 71 200 грн. (а.с. 221-222, т. 1).
З  наведених доказів у їх сукупності вбачається, що сума у розмірі 71 200 грн. була отримана ОСОБА_1 від продажу ТОВ «Едем-Авто» належного їй автомобіля ChevroletLacetti, 2008 року випуску, за договором від 12.08.2013 року, та відповідно сплачена 21 серпня 2013 року в рахунок оплати за автомобіль Hyundai моделі І-30, 2013 року випуску за договором від 10 серпня 2013 року.
За викладених обставин колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що автомобіль Hyundai моделі І-30, 2013 року випуску, належить на праві спільної сумісної власності подружжю у повному обсязі, адже вищенаведені докази у сукупності достовірно підтверджують ту обставину, що кошти у розмірі 71 200 грн., які були сплачені за придбання вказаного автомобіля по квитанції від 21.08.2013 року, належать особисто ОСОБА_1 , оскільки отримані від продажу належного їй на праві особистої приватної власності автомобіля ChevroletLacetti, 2008 року випуску.
 
Висновок суду першої інстанції про те, що договори від 10 серпня 2013 року та від 12 серпня 2013 року не підписані однією із сторін, а тому вважати їх допустимими доказами неможливо, колегія суддів вважає таким, що зроблений з порушенням норм процесуального права.
Як вбачається з матеріалів  справи, копії зазначених договорів  були долучені представником відповідача до відзиву на позовну заяву та у відзиві зазначено, що у відповідача  ОСОБА_1 наявні оригінали зазначених договорів ( а.с. 202 - 222, т. 1).
Відповідно до  ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо  подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Враховуючи ту обставину, що виконання договору від 10 серпня 2013 року підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій про повну сплату вартості автомобіля, вказані квитанції містять усі необхідні реквізити  та відтиски печатки ПАТ «Радикал Банк», наявна в квитанціях інформація щодо номеру договору, дати укладення, сум коштів, що підлягають оплаті поетапно, повністю співпадає з інформацією, зазначеною у договорі від 10 серпня 2013 року, суд першої інстанції у разі наявності сумнівів у достовірності копій договорів купівлі-продажу від 10 серпня та 12 серпня 2013 року повинен був витребувати у відповідача  для огляду оригінали договорів.
Разом з тим, як встановлено з оглянутих в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції оригіналів договорів купівлі-продажу від 10 серпня 2013 року та від 12 серпня 2013 року, вони містять підпис представника та печатку ТОВ «Едем-Авто», а тому висновок суду першої інстанції про недопустимість зазначених доказів є помилковим. 
 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги, оскільки відповідачем доведено, що кошти у розмірі 71 200 грн., які були сплачені на придбання автомобіля марки Hyundai моделі І-30, 2013 року випуску, належать особисто ОСОБА_1 .
Враховуючи, що належних, допустимих  та достовірних доказів тієї обставини,  що решта суми коштів, сплачених на придбання автомобіля, також належали особисто відповідачу ОСОБА_1 , нею суду не надано, вказані кошти слід вважати спільною сумісною власністю подружжя.
Відтак, зазначені обставини слід враховувати при розрахунку частки, що належала ОСОБА_5 , у спільному майні подружжя. 
Виходячи з вартості автомобіля 147 800 грн., суми особистих коштів ОСОБА_1 - 71 200 грн., спільних коштів подружжя - 76 600 грн.,  колегія суддів дійшла висновку, що особиста частка ОСОБА_1 у праві власності на автомобіль становить 48/100, частка обох подружжя - 52/100. 
Отже, частка у спільному майні подружжя, що належала ОСОБА_5 , та на яку відкрилась спадщина, становить 26/100 частин автомобіля. Оскільки спадкоємців двоє - мати і дружина покійного,  і ОСОБА_4 у встановленому законом порядку прийняла спадщину, то за позивачем ОСОБА_2 необхідно визнати право власності у порядку спадкування на 13/100 частин автомобіля. 
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованими лише в зазначеній частині, а тому оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/4 частину легкового автомобіля Hyundai, 2013 року випуску,  необхідно  змінити  та визнати  за ОСОБА_2  право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на 13/100 частин вказаного автомобіля.
Інші доводи апеляційної скарги  про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, які є обґрунтованими та послідовно викладеними в рішенні суду.  
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в іншій частині висновків оскаржуваного рішення суду не спростовують. Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, повно встановив обставини справи,  внаслідок чого дійшов вірного висновку про визнання за ОСОБА_2 права власності  в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на: Ѕ частку земельної ділянки з кадастровим номером 3222788901:01:003:0112,  Ѕ частку земельної ділянки з кадастровим номером 3222788901:01:003:0111,  Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 ,  та  на ј гаража № НОМЕР_1 (гаражного боксу) загальною площею 36,40 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з  ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з  ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи, що при поданні позову позивачем ОСОБА_2 було сплачено судовий збір у розмірі 2052 грн. 14 коп.,  відповідачем ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги на рішення суду в частині вирішення основного позову було сплачено 3078 грн. 21 коп., та колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та позовних вимог ОСОБА_2 , то витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню  з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно сумі задоволених позовних вимог,  шляхом взаємозарахування судових витрат : 2052 грн. 14 коп. - 512 грн. 52 коп. (сума витрат, що підлягає сплаті ОСОБА_1 у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, що становить 16,65% від 3078 грн. 21 коп.) = 1539 грн. 62 коп. 
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2020 року -  в частині  задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/4 легкового автомобіля Хюндай 130 (д.н. НОМЕР_2 ) 2013 року випуску - змінити  та викласти рішення в означеній частині в наступній редакції:
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/4 легкового автомобіля Хюндай 130 (д.н. НОМЕР_2 ) 2013 року випуску - задовольнити частково.
Визнати  за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на 13/100 частин легкового автомобіля Хюндай 130 (д.н. НОМЕР_2 ) 2013 року випуску, об`ємом двигуна НОМЕР_12 .
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2020 року -  в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат - змінити та визначити, що до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає сума витрат по сплаті судового збору в розмірі  1539 грн. 62 коп. 
В іншій частині рішення Макарівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2020 року -  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 14 червня 2021 року.

 Суддя  - доповідач:                                                                     Ящук Т.І. 

                       Судді:                                                                     Махлай Л.Д.

                                                                                                       Немировська О.В.