Ухвала                                                                                           Іменем України
09 червня 2021 року                                                                                                              м. Київ
справа № 127/16762/20                                                                                   провадження № 51-2844ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 03 березня 2021 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:   
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 24 грудня 
2020 року
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено певні обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК. 
 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 березня 2021 року вирок щодо ОСОБА_4 скасовано. Звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК на підставі ч. 4 ст. 309 КК, а кримінальне провадження закрито.
 
За вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він у невстановлені час та дату, перебуваючи на півострові «Бригантина» в м. Вінниці, неподалік спортивного майданчика, побачив пластикову коробку з-під прального засобу, в якій виявив психотропну речовину – амфетамін та наркотичний засіб – канабіс, які приніс за місцем свого проживання за адресою: 
АДРЕСА_1 , без мети збуту. У ході проведення обшуку вилучено психотропну речовину – амфетамін масою 1,366317 г та наркотичний засіб – канабіс масою 0,621 г.
 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 та призначення нового розгляду в цьому суді. Вважає, що положення ч. 4 ст. 309 КК не підлягали застосуванню, оскільки відсутні докази того, що він розпочав лікування від наркоманії. Стверджує про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі наданих повноважень, оскільки при скасуванні вироку щодо ОСОБА_4 послався на ті ж підстави, на які Вінницький міський суд Вінницької області посилався в ухвалі від 10 грудня 2020 року.
 
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого переконання.
 
Згідно із ч. 4 ст. 309 КК особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч. 1 ст. 309 КК. Підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у такому випадку слугують два елементи, а саме: добровільне звернення особи до лікувального закладу і початок її лікування від наркоманії. 
Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України 
від 26 квітня 2002 року № 4 «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» вирішуючи питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з цієї підстави, суду необхідно з`ясовувати, дійсно особа страждала на наркоманію і потребувала лікування  від неї, чи дійсно вона звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування добровільно, а не вимушено і чи дійсно ставить за  мету вилікуватися  від  наркоманії,  а  не ухилитись у такий спосіб від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.
 
При цьому особою, хворою на наркоманію, визнається така особа, якій медичним закладом встановлено відповідний діагноз. 
 
Як убачається з копії судового рішення, після вчинення злочину 
ОСОБА_4 добровільно звернувся до лікувального закладу і розпочав лікування від наркоманії, а саме: в період у 21 січня 2020 року по 11 лютого 2020 року перебував на стаціонарному лікуванні в КП «Вінницький обласний наркологічний диспансер «Соціотерапія», куди звернувся ще наприкінці 
2019 року. ОСОБА_4 був встановлений діагноз «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання ПАР». Також відповідно до акта спеціальної медичної комісії з проведення медичних оглядів для направлення на примусове лікування Д-106 від 26 травня 2020 року ОСОБА_4 було встановлено діагноз «психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання амфетаміну та канабіоїдів».
 
Отже, установивши підстави для звільнення ОСОБА_4 
від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК, а саме наявність в останнього захворювання, пов`язаного з наркоманією, а також факт добровільного його звернення із цього приводу до лікувального закладу та проходження курсу лікування, суд апеляційної інстанції застосував щодо  ОСОБА_4 положення ч. 4 ст. 309 КК. З таким рішенням погоджується колегія суддів касаційної інстанції.
 
Необґрунтованими є доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі наданих повноважень, оскільки при скасуванні вироку щодо ОСОБА_4 послався на ті ж підстави, на які Вінницький міський суд Вінницької області посилався в ухвалі від 10 грудня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання захисника про звільнення від кримінальної відповідальності  ОСОБА_4 . 
Згідно з ч. 2 ст. 392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 цієї статті.
З огляду на те, що в апеляційній скарзі на вирок суду першої інстанції стороною захисту було постановлено питання про застосування ч. 4 ст. 309 КК, за змістом зазначеної правової норми апеляційний суд не був обмежений у своєму праві надати оцінку цим доводам скарги незалежно від того, що це питання вирішувалося під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Встановивши наявність підстав для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК на підставі ч. 4 ст. 309 КК і закриття кримінального провадження, апеляційний суд обґрунтовано прийняв відповідне рішення.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та повною мірою відповідає приписам статей 370, 419 КПК. Обставин, які були б підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції, за доводами прокурора в касаційній скарзі не встановлено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 03 березня 
2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
ОСОБА_1              ОСОБА_2                         ОСОБА_3