ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 року	Львів	Справа № 460/1281/20 пров. № А/857/15556/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів – Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року, постановлене головуючим суддею Комшелюк Т. О. у м. Рівному, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
                                                            ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просить: 
визнати за нею право на отримання з 01.08.1998 основної пенсії в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії в розмірі 75 % від її мінімального розміру, а також підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат як непрацюючому пенсіонеру та особі з інвалідністю ІІ групи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; 
визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні їй перерахунку з 01.08.1998 основної пенсії в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії в розмірі 75 % від її мінімального розміру, а також підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат як непрацюючому пенсіонеру та особі з інвалідністю ІІ групи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
зобов`язати відповідача з часу призначення пенсії по інвалідності ІІ групи, яка пов`язана з Чорнобильською катастрофою, тобто з 01.08.1998, здійснити їй перерахунок та виплату, з урахуванням проведених виплат, основної пенсії в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії в розмірі 75 % від її мінімального розміру, а також підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат як непрацюючому пенсіонеру та особі з інвалідністю ІІ групи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; 
зобов`язати відповідача нарахувати їй компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати основної та додаткової пенсії, а також підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, які були нараховані відповідно до постанов Сарненського районного суду Рівненської області від 22.09.2011 у справі № 1718/2-а-83/11 та від 29.08.2012 у справі № 1718/2-а-1547/11, однак своєчасно не виплачені.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2020, зокрема, закрито провадження в адміністративній справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України в частині позовних вимог про: визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у проведенні ОСОБА_1 перерахунку основної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії в розмірі 75 % від її мінімального розміру, починаючи з 01.01.2004 без обмеження кінцевим строком, а також підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат за період з 15 січня по 22 липня 2011 року, відповідно до статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату, з урахуванням проведених виплат, основної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії в розмірі 75 % від її мінімального розміру, починаючи з 01.01.2004 без обмеження кінцевим строком, а також підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат за період з 15 січня по 22 липня 2011 року, відповідно до статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
За результатом апеляційного перегляду вказаної ухвали постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2021 ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 про закриття провадження в адміністративній справі ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у проведенні ОСОБА_1 перерахунку основної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 75 % від її мінімального розміру з 23.07.2011 відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату, з урахуванням проведених виплат, основної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 75 % від її мінімального розміру, починаючи з 23.07.2011, відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» скасовано, справу в цій частині направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. В решті ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 про закриття провадження в адміністративній справі № 460/1281/20 залишено без змін.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 позов задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку та виплаті підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі двох мінімальних заробітних плат за періоди з 01.01.2002 по 14.01.2011, з 01.01.2014 по 02.08.2014 та з 17.07.2018; додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2002 по 31.12.2003, державної пенсії особам, віднесеним до категорії 1 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком за період з 01.01.2002 по 31.12.2003; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату, з урахуванням раніше проведених виплат: підвищення до пенсії, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі двох мінімальних заробітних плат за періоди з 01.01.2002 по 14.01.2011, з 01.01.2014 по 02.08.2014 та з 17.07.2018, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2002 по 31.12.2003, державної пенсії особам, віднесеним до категорії 1 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком за період з 01.01.2002 по 31.12.2003. В решті позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги.
Позивач, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині відмови в задоволенні позову та прийняти в цій частині нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що на виконання постанов Сарненського районного суду від 22.09.2012 у справі № 1718/2-а-93/11 та від 29.08.2012 у справі № 1718/2-а-1547/11 здійснено виплату пенсії лише 30.09.2020, тобто відповідач надмірно тривалий час не виплачував кошти за вищезазначеними судовими рішення, що призвело до знецінення таких коштів та є підставою для нарахування компенсації частини доходів. Зазначає, що як відповідачем, так і судом першої інстанції обмежено її право на отримання пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 75% від її мінімального розміру, всупереч нормам Конституції України.
Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції зробив безпідставний висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову без врахування того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки пенсія є щомісячним платежем, відтак, про порушення своїх прав позивач повинна була дізнатись при виплаті такої за відповідний місяць, а незнання чи небажання дізнатись про порушення через байдужість до своїх прав не є поважної причиною пропуску строку звернення до суду. Більше того, судом першої інстанції залишено поза увагою, що позивач не зверталась до нього із заявою про перерахунок пенсії відповідної форми, що виключає підстави для визнання протиправними дій відповідача. Зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області не може нести зобов`язання та не є належним відповідачем у даній справі щодо здійснення перерахунку та виплати пенсії за період з 01.01.2002 по липень 2002 року. Щодо решти позовних вимог вказує, що позивачу нараховувалась та виплачувалась пенсії у встановленому законодавством розмірі, а тому такі задоволенню не підлягають.
Відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Оскільки апеляційні скарги подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю з числа потерпілих від Чорнобильської катастрофи ІІ групи, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує пенсію по інвалідності, обчислену за нормами Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).
12.12.2019 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про перерахунок державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статей 50, 54 Закону України від 28.02.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ), визнання права на підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, а також нарахування компенсації за втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати державної і додаткової пенсій, підвищення до пенсії, що здійснені на виконання постанов Сарненського районного суду від 22.09.2012 у справі № 1718/2-а-93/11 та від 29.08.2012 у справі № 1718/2-а-1547/11.
Листом від 28.01.2020 № П-5809/07.1-59 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повідомило позивача про відсутність підстав для перерахунку її пенсії, як і для нарахування і виплати компенсації за втрату частини доходів, виплачених на виконання рішень суду.
Не погоджуючись із зазначеною вище відмовою, ОСОБА_1 24.02.2020 звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу підвищення до пенсії, додаткової та державної пенсій, передбачених відповідно статтями 39, 50, 54 Закону № 796-ХІІ, за період з 01.08.1998 по 31.12.2001 не входили до компетенції відповідача та, відповідно, позивач не перебувала у нього на обліку, тому задоволенню не підлягають.
Зазначав, що доводи відповідача щодо правомірності застосування постанов Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 № 836, від 3.01.2002 № 1, від 27.12.2005 року № 1293, від 28.05.2008 № 530 та від 16.07.2008 № 654 при нарахуванні позивачу підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону № 796, у період з 01.01.2002 по 14.01.2011, а також додаткової та державної пенсій, передбачених відповідно статтями 50, 54 Закону № 796-ХІІ, у період з 01.01.2002 по 31.12.2003 не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, тому зроблено висновок про наявність підстав для задоволення вимог позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату таких доплати до пенсії за вказані періоди в належних розмірах. В той же час, підстави для задоволення вимог позивача щодо перерахунку спірного підвищення до пенсії за період з 23 липня по 31 грудня 2011 року відсутні, оскільки на підставі Закону № 3491 Кабінету Міністрів України були надані повноваження встановлювати інші, ніж передбачені статтею 39 Закону № 796-ХІІ, розміри підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають в зоні гарантованого добровільного відселення.
Також встановлено вчинення відповідачем протиправних дій, які виразилися у виплаті позивачу підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону № 796-ХІІ, у період з 1 січня по 2 серпня 2014 року в менших розмірах, ніж було передбачено чинним законодавством, однак, підстав для задоволення вимог позивача щодо зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити вказане вище підвищення до пенсії за період з 3 серпня по 31 грудня 2014 року відсутні, оскільки їх нарахування та виплата мали проводитися в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, що і було зроблено відповідачем.
Крім цього, встановлено підставність позову щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу доплату до пенсії, передбачену статтею 39 Закону № 796-ХІІ, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, з 17.07.2018 без обмеження кінцевим строком.
Зазначив, що оскільки на даний час виплата позивачу заборгованості по пенсії на виконання постанов Сарненського районного суду Рівненської області від 29.08.2012 у справі № 1718/2-а-1547/11 та від 22.09.2012 у справі № 1718/2-а-93/11 відповідачем не здійснена, то відсутні підстави вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем.
Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до позиції Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав, викладеної у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Крім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Апеляційний суд звертає увагу, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Загальне правило щодо необхідності вчинення особою активних дій з метою призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший чи з`ясування видів та розміру складових, які враховані при розрахунку пенсії шляхом подання відповідних заяв визначено Законом № 1058-IV (зокрема, статті 44, 45) та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).
Так, згідно із статтями 42, 44, 45 Закону № 1058-IV призначення, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється територіальним органом ПФУ за заявою особи, яка має право на призначення, перерахунок, перехід з одного виду пенсії на інший чи поновлення відповідної пенсії.
Зокрема, згідно із пунктом 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.
У разі звернення пенсіонера видається виписка з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії (пункт 4.9 вказаного Порядку № 22-1).
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».
Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.  
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).
Враховуючи те, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, її розмір відомий особі, яка її отримує в будь-якому разі. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.
Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.
Як встановлено з матеріалів справи, звертаючись 12.12.2019 до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, позивач вже знала в яких розмірах їй обчислювалися та виплачувалися державна пенсія, додаткова пенсія та підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру.
Щодо посилання позивача в позовній заяві на те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню строки звернення до суду, визначені КАС України, слід зазначити, що таке є безпідставним, оскільки за змістом статті 87 Закону № 1788-ХІІ та статті 46 Закону № 1058-IV строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.
До того ж, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а дійшла висновку, що норми, зокрема статті 87 Закону № 1788-ХІ та статті 46 Закону № 1058-ІV (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути невиплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.
Таким чином, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від неї самої, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена її власною пасивною поведінкою.
Апеляційний суд враховує, що у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав відступила від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі                      № 822/1928/18) та зробила такий висновок щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії:
1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час,  триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює  момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання  інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.
Як встановлено з матеріалів справи, даний позов поданий до суду 24.02.2020, в якому позивач не погоджується з діями Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо нарахування та виплати їй з 01.08.1998 основної пенсії, додаткової пенсії, а також підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру та особі з інвалідністю ІІ групи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що, на її думку, суперечить вимогам статей 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до статті 122 КАС України позивач повинна була звернутись до суду з позовом протягом 6 місяців, починаючи з вересня 1998 року (після закінчення пенсійних виплат за серпень 1998 року), проте щодо позовних вимог за період з 01.08.1998 по 23.08.2019 строк пропустила, із заявою про поновлення пропущеного строку з наведенням поважних причин, які перешкоджали їй реалізувати надане право, не звернулася.
Слід зазначити, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу  юридичної визначеності у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення у солідарній системі.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач пропустила строк звернення до суду з цим позовом в частині позовних вимог за період з 01.08.1998 по 23.08.2019, за виключенням при цьому позовних вимог, щодо яких ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 закрито провадження, та не навела поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку, а відтак даний позов в цій частині підлягає залишенню без розгляду.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 , заявлених в межах шестимісячного строку звернення до суду, тобто з 24.08.2019, слід зазначити наступне. 
Згідно з статтею 39 Закону №796-ХІІ, у редакції, чинній до 01.01.2006, пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного відселення, провадиться доплата в розмірі двох мінімальних заробітних плат.
В подальшому, дія норми статті 39 Закону №796-ХІІ неодноразово обмежувалася законодавцем. Такі обмеження реалізовувалися Верховною Радою України у законах про Державний бюджет України шляхом делегування Кабінету Міністрів України повноважень щодо визначення порядку та розміру доплати до пенсії, передбаченої статтею 39 Закону №796-ХІІ, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на відповідний календарний рік.
28.12.2014 прийнято Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII (далі - Закон № 76-VIII), який набрав чинності 01.01.2015, підпунктом 7 пункту 4 Розділу І якого внесено зміни до Закону № 796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.
04.02.2016 прийнято Закон № 987-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який згідно з Прикінцевими положеннями набрав чинності з 01.01.2016, яким включено до Закону №796-ХІІ статтю 39, яка передбачала доплату громадянам, які працюють у зоні відчуження у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17.07.2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
При цього, як правильно зазначає відповідач, Конституційним Судом України не проаналізовано редакцію статті 39 відповідно до Закону України від 04.02.2016 № 987-VIII.
Таким чином, незважаючи на прийняття Конституційним Судом України рішення №6-р/2018 від 17.07.2018, чинною залишається норма статті 39 Закону №796-XII в редакції Закону від 04.02.2016 № 987-VIII, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначені у Бюджетному кодексі України.
Відповідно до частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачене законом про Державний бюджет України.
У статті 63 цього Закону визначено, що фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.
Відповідно до приписів пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону №796-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, на час виникнення правовідносин (2019 рік), редакція статті 39 Закону №796-ХІІ була змінена та передбачала, що порядок і розміри виплати підвищення до пенсії визначаються Кабінетом Міністрів України та здійснюються громадянам, які працюють у зоні відчуження.
Станом на момент виникнення спірних правовідносин (2019 рік) положення статті 39 Закону №796-XII, у редакції Закону від 04.02.2016 № 987-VIII, неконституційними в установленому порядку не визнавалися.
За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність з боку пенсійного органу протиправної поведінки в частині невиплати позивачу підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат як непрацюючому пенсіонеру відповідно до статті 39 Закону №796-XII за період з 24.08.2019, оскільки чинна редакція вказаної статті передбачає виплату такої доплати лише громадянам, які працюють у зоні відчуження, до числа яких позивач не належить.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат як непрацюючому пенсіонеру відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 24.08.2019.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Стаття 2 вказаного Закону визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі-компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно з статтею 3 цього Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. При цьому, Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основної суми доходу.
Слід зазначити, що використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та пункті 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив раніше у постановах від 19.12.2011 (справа №6-58цс11), від 11.07.2017 (справа №21-2003а16). Такий підхід підтримано і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 03.07.2018 (справа № 521/940/17).
Як встановлено судом першої інстанції, на виконання постанов Сарненького районного суду від 22.09.2012 у справі № 1718/2-а-93/11 (набрала законної сили 11.12.2012) та від 29.08.2012 у справі № 1718/2-а-1547/11 (набрала законної сили 21.11.2012) Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснило нарахування перерахованої пенсії, однак, доказів здійснення виплати такої суду першої інстанції представлено не було.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині нарахування та виплати грошової компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії, нарахованої на виконання вищевказаних судових рішень, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до статей 317, 319 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, залишення адміністративного позову в частині позовних вимог, заявлених поза межами строку звернення до суду, без розгляду, та відмови в решті позову.
Керуючись статтями 238, 311, 315, 317, 319, 320, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України,

                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі № 460/1281/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов в частині позовних вимог про визнання дій протиправними та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 основної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01 серпня  1998 року по 31 грудня 2003 року, а також підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01 серпня 1998 року по 14 січня 2011 року та з               23 липня 2011 року по 23 серпня 2019 року – залишити без розгляду.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 30.04.2021