ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 р.	Справа № 520/11093/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 23.10.20 року по справі № 520/11093/2020
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Військової частини НОМЕР_1                  
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29.03.2017 року по 30.03.2020 рік; відшкодувати позивачу витрати на надання професійної правничої допомоги.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 29.03.2017 року по 30.03.2020 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29.03.2017 року по 30.03.2020 року. У задоволенні решти позову - відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2300,00 грн. (дві тисячі триста гривень 00 копійок).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 року та прийняти нову постанову, якою зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 - 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що доказами, які підтверджують здійснення виплат та їх розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Вказує, що виписка по картковому рахунку апелянта, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо невиплати йому під час звільнення з військової служби нарахованої грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки учасника бойових дій за період з 2017 по 2020 рік, яка повинна досліджуватися судом першої інстанції, керуючись висновками Верховного Суду. Стверджує, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, помилково спирається на розрахунок грошового забезпечення старшого солдата ОСОБА_1 , який був виданий відповідачем. Зауважує, що належним доказом виплати апелянту нарахованої грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки учасника бойових дій за період з 2017 по 2020 рік, є платіжна відомість, платіжні доручення або інший документ, який підтверджує перерахування грошових коштів за відповідним призначенням на рахунковий рахунок апелянта та який повинен був піддатись дослідженню судом першої інстанції. 
Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 року без змін. Зазначає, що у своїй відповіді на відзив від 28.09.2020 року представник позивача фактично визнав отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій у сумі 19553,80 грн. та вказував про невірний розрахунок вищевказаної компенсації, а саме її недоплату у сумі 12537,49, оскільки за його розрахунками загальна сума компенсації мала складати 32091,29 грн. Вказує, що факт нарахування позивачу вказаної грошової компенсації підтверджується: доданою до позову копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.03.2020 року №61, пунктом 3 якого передбачена виплата компенсації позивачу за 2017-2020 роки; розрахунком грошового забезпечення, доданим до відзиву представника відповідача на позовну заяву, згідно якого позивачу було нараховано грошову компенсацію за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій за 2017-2020 роки у загальній сумі 19 553,80 грн., з яких до виплати (з урахуванням утримання військового збору 293,31 грн.) - 19 260,49 грн. Стверджує, що факт здійснення перерахування позивачу вказаної суми підтверджується наявними у Військовій частині НОМЕР_1 фінансовими документами.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 в період з 2017 року по 30.03.2020 року проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 28.12.2017 року ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій.
З моменту отримання посвідчення учасника бойових дій, тобто з 28.12.2017 року, позивач набув право на пільги та соціальні гарантії як учасник бойових дій, а також право на щорічну додаткову пільгову відпустку (14 днів на рік).
З позовної заяви встановлено, що позивач на протязі проходження військової служби в період з 2017 року по 30.03.2020 року у зв`язку з дією особливого періоду не мав змоги скористатись зазначеною додатковою відпусткою із збереженням заробітної плати.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.03.2019 № 15 о/с позивача було звільнено з військової служби у запас.
У відповідності до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.03.2020 року №61 позивача було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Згідно витягу з наказу, під час звільнення позивача призначено виплатити премію за березень 2020 року в розмірі 155% від посадового окладу пропорційно прослуженого часу, виплатити компенсацію за невикористані 5 (п`ять) календарних днів щорічної основної відпустки за 2020 рік. Допомога для оздоровлення за 2020 рік не виплачувалась.
Крім того, зазначено, що згідно з п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» та п.5 розділу ХХХІ Наказу МВС України від 15.03.2018 року №200 «Про затвердження інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця Національної гвардії України та іншим особам» виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій: 14 календарних днів за 2017 рік; 14 календарних днів за 2018 рік; 14 календарних днів за 2019 рік; 14 календарних днів за 2020 рік.
Відповідно до розрахунку грошового забезпечення (при переведення до іншого місця служби, при звільненні з військової служби) старшого солдата ОСОБА_1 , виданого фінансовим відділенням Військової частини НОМЕР_1 , позивачу було нараховано грошову компенсацію за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій за 2017-2020 роки у загальній сумі 19 553, 80 грн., з яких до виплати (з урахуванням утримання військового збору 293, 31 грн.) 19 260, 49 грн.
Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 30.03.2020 року, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 29.03.2017 року по 30.03.2020 року, а також дійшов висновку, що відповідачем надано до суду докази проведення розрахунку грошового забезпечення з позивачем, відповідно до якого останньому було нараховано грошову компенсацію за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій за 2017-2020 роки у загальній сумі 19 553, 80 грн., з яких до виплати (з урахуванням утримання військового збору 293, 31 грн.) 19 260, 49 грн., а тому позовні вимоги в цій частині позову задоволенню не підлягають.
Щодо заявлених вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, враховуючи наявність документального підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, дійшов висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2300,00 грн.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмовлених позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 - 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції саме в оскарженій частині.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 року №504/96-ВР "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" регламентовано, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" унормовано, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У абзаці третьому пункту 14 статті 10-1 вказаного Закону зазначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
За правилами пункту 17 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (пункт 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).
За змістом пункту 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06 грудня 1991 року №1932-XII "Про оборону України".
Так, у статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" зазначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У свою чергу, стаття 1 Закону України "Про оборону України" визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" надано визначення мобілізації та демобілізації:
Мобілізація-комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Так, Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію, після якої, Президент України своїми указами оголошував часткову мобілізацію (чергові хвилі мобілізації).
Отже, особливий період закінчується не з моменту демобілізації (часткової демобілізації) осіб призваних на військову службу, а лише з моменту закінчення воєнного часу і частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій, а закінчення періодів мобілізацій не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
Аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. При цьому, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців-учасників бойових дій, з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18.
За матеріалами справи, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем, призначено виплатити, згідно з п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» та п.5 розділу ХХХІ Наказу МВС України від 15.03.2018 року № 200 «Про затвердження інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця Національної гвардії України та іншим особам» грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій: 14 календарних днів за 2017 рік; 14 календарних днів за 2018 рік; 14 календарних днів за 2019 рік; 14 календарних днів за 2020 рік.
Зі змісту розрахунку грошового забезпечення  старшого солдата ОСОБА_1 вбачається, що позивачу нараховано грошову компенсацію за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій за 2017-2020 роки у загальній сумі 19 553, 80 грн., з яких до виплати (з урахуванням утримання військового збору 293, 31 грн.) 19 260, 49 грн. (а.с. 61).
При цьому, позивач не звертався до відповідача із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій.
Доказів оскарження розрахунку грошового забезпечення з позивачем, відповідно до якого відповідачем було нараховано грошову компенсацію за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій за 2017-2020 роки у загальній сумі 19 553, 80 грн., з яких до виплати (з урахуванням утримання військового збору 293, 31 грн.) 19 260, 49 грн. сторонами не надано.
В апеляційні скарзі позивач також не спростовує розрахунок грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій за 2017-2020 роки, а лише заперечує факт проведення такої виплати.
Колегія суддів відхиляє вказані доводи апелянта та зазначає, що факт проведення виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2017-2020 роки за відповідним розрахунком грошового забезпечення позивача підтверджується належним чином засвідченою копію відомості № 60, 61, 62, 63 на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям в/ч 3017 через Приватбанк за квітень 2020 року та копією платіжного доручення №901 від 14.04.2020 року про перерахування грошового забезпечення військовослужбовців за квітень 2020 рік. 
При цьому, посилання апеляційної скарги на те, що виписки по картковому рахунку апелянта можуть бути належними доказами щодо невиплати йому під час звільнення з військової служби нарахованої грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки учасника бойових дій за період з 2017 по 2020 рік, не спростовують висновків суду, оскільки надані позивачем виписки по картковому рахунку охоплюють періоди отриманих нарахувань з 01.03.2017 року по 31.03.2020 року (а.с. 79-115), проте позивачем не надано та матеріали справи не містять виписки по картковому рахунку позивача за квітень 2020 року.
Інших доказів розрахунку та надходження грошових коштів після виключення позивача зі списків особового складу на спростування доводів відповідача, позивачем до суду не надано.
Натомість, відповідачем як суб`єктом владних повноважень, в силу вимог частини другої статті 77 КАС України, доведено факт нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2017 року по 2020 рік (по 14 календарних днів на рік).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в оскарженій частині.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу  без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що ця справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи ч.5 ст.328 КАС України дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 по справі № 520/11093/2020  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 		З.Г. Подобайло	
Судді	   	А.М. Григоров    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  29.06.2021 року