П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 28 квітня 2021 року                                                                                          м. Київ
 
Справа № 753/19800/20
Провадження: № 22-ц/824/5091/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,
суддів Іванової І.В., Пікуль А.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Круглика Валерія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 
 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Комаревцевої Л.В., 
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - банк) звернулось  до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 15.10.2012 року підписала анкету-заяву. Відповідачка у заяві погодилась із тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, становлять між неюта банком договір про надання банківських послуг. Банксвої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором.Відповідачка при укладанні договору надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Однак, відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. За таких обставин банк просив стягнути з  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором  № б/н від 15.10.2012 року, яка станом на 12.10.2020 року складала 70 979,29 грн., з яких: 54 519,39 грн - тіло кредиту (в тому числі, прострочене), 16 459,90 грн  - прострочені відсотки за користування кредитом. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволеночастково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 54 519,39 грн, судові витрати 2102,00 грн.
В іншій частині позовних вимог  відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, адвокат Круглик В.В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, недотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення  про відмову у позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що  висновки суду першої інстанції ґрунтуються на наданих банком доказах, які не є належними та допустимими у розумінні ст.ст. 77,78 ЦПК України.  Вказував, що банком не доведено, що усі платіжні картки були видані в межах одного і того ж кредитного договору. Строк дії  платіжної картки, яка була видана на підставі укладеного договору, закінчився у червні 2016 року, а тому доводи позовної  заяви про те, що ОСОБА_1 вносила кошти на інші картки не заслуговують на увагу. ОСОБА_1 заперечує сплату такого боргу на погашення зобов`язань за укладеним договором, а банк не надав належних та допустимих доказів сплати саме відповідачем цих коштів. До апеляційної скарги також долучено заяву про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що строк дії виданаї відповідачці картки за договором кредиту від 15.10.2012 року становив 4 роки  та закінчився у червні 2016 року, а тому з того часу у банку виникла можливість реалізувати право щодо стягнення кредитної заборгованості з боржника у примусовому порядку. Своїм правом на позов банк скористався лише  у жовтні 2020 року, тобто, після спливу строку позовної давності. Оскільки відповідач не знав про судовий процес та не був належним чином повідомлений про дату розгляду справи судом першої інстанції, відповідно, не мав можливості заявити про пропуск позивачем позовної давності, заява про застосування строків позовної давності подається до суду апеляційної інстанції.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 05 та 15 березня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відзиві на апеляційну скаргу Стадніков Д.В. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» заперечував проти апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права із дотриманням  норм  процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому  засіданні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи, 15 жовтня 2012 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі(а.с.13).
У заяві зазначено, що підписана ОСОБА_1 заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, складає між нею та банком договір.
Згідно даного позивачем  розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 15.10.2012 року, відповідачка станом 12.10.2020 року мала заборгованість перед банком у розмірі 70 979,29 грн., з яких: 54 519,39 грн - тіло кредиту (в тому числі, прострочене), 16 459,90 грн  - прострочені відсотки за користування кредитом. 
Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк» частково, суд першої інстанції виходив із того, що ванкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 15.10.2012 року процентна ставка за кредитним договором не зазначена, а тому, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з тарифів та витяг з умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Дослідивши надані банком докази та встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, аналізуючи та оцінюючи всі докази по справі в їх сукупності, та, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені  у постанові від 03.07.2019 у справі N 342/180/17 (провадження N14-131цс19), суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1   лише суми непогашеного кредиту в розмірі 54 519,39  грн.
 Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, провадження № 14-59цс18, викладено правовий висновок про те, що якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
З матеріалів справи убачається, що провадження у справі судом першої інстанції було відкрито 25 листопада 2020 року, у цей же день учасникам справи судом було направлено копії ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви  (а.с. 62,63).
Відправлення вказаної кореспонденції відповідачу було здійснено за адресою: АДРЕСА_1 .
В матеріалах справи міститься поштовий конверт, повернутий на адресу суду із відміткою «адресат відсутній»  (а.с. 68-69).
Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України).
У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення ( ч. 4 ст. 130 ЦПК України).
Отже, у відповідності до положень  п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, ОСОБА_1 є такою, що належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 
За наведених обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для вирішення апеляційним судом заяви відповідачки про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася нею до суду першої інстанції.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо вирішення позовних вимог банку про стягнення тіла кредиту, колегія суддів ураховує наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання  боржника виконати  обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Ураховуючи, що фактично отримані та використані ОСОБА_1  кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому і вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитом (тіла кредиту) у розмірі 54 519,39 грн є правильним.
Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування(ч. 2 ст. 78 ЦПК україни).
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
На підтвердження своїх вимог банкдо матеріалів позовної заяви надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості за договором №б/н від 15.10.2012 року станом на 12.10.2020, копію анкети - заяви, довідки про видані кредитні картки та зміну умов кредитування, виписку по рахунку за кредитним договором від 15.10.2012 року та паспорт на ім`я ОСОБА_1 .
Подавши свої докази, банк реалізувавсвоє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Факт отриманнята використання відповідачкою  ОСОБА_1  кредиту  у розмірі 54 519,39 грнпідтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, розрахунком заборгованості за договором №б/н від 15.10.2012 року станом на 12.10.2020 року, довідкою про видані кредитні ОСОБА_1 картки та випискою по рахунку за кредитним договором від 15.10.2012 року.
Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» про ОСОБА_1 було видано 6 кредитних   карток: 15.10.2012 року з терміном дії до червня 2016 року; 13.09.2016 року з терміном дії до травня 2019 року; 23.02.2017 року з терміном дії до травня 2019 року; 11.10.2015 року з терміном дії до жовтня 2019 року; 23.12.2015 року з терміном дії до жовтня 2019 року; 28.03.2019 року з терміном дії до лютого 2023 року (а.с. 12).
Факт видачі ОСОБА_1   вказаних кредитних карток та користування ними також підтверджується та узгоджується з випискою по рахунку за кредитним договором від 15.10.2012 року за період 15.10.2012 року по 18.08.2020 року (а.с. 50-54).
Відповідачкою ж жодних доказів на спростування факту отримання нею кредитних коштів у розмірі 54 519,39 грн, користування ними ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції надано не було. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про погашення ОСОБА_1 заборгованості по тілу кредиту.
Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що відсутні правові підстави для скасування  рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року, а тому апеляційна скарга адвоката Круглика В.В. в інтересах ОСОБА_1 залишається без задоволення. 
 
Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382-384 України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну адвоката Круглика Валерія Володимировича в інтересах ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                    Т.О. Невідома

Судді                                                                                               І.В. Іванова

                                                                                                          А.А. Пікуль