ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 598/1219/16	Головуючий у 1-й інстанції Олещук Б.Т. 	
Провадження № 22-ц/817/276/21 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Шевчук Г.М. 
суддів -  Костів О. З., Міщій О. Я., 
секретаря судового засідання — Іванюти О. М.,
за участі:

представників позивача — ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 , 
представника відповідача — Ратича Т. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 598/1219/16 за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 — ОСОБА_4 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 09 грудня 2020 року, постановленого суддею Олещуком Б. Т. у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення боргу, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року до суду звернувся ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.12.2009 відповідачі, подружжя ОСОБА_3 , ОСОБА_6 позичили у нього 40000 доларів США і зобов`язувались їх повернути на першу його вимогу. У 2010 році відповідачі повернули йому 500 доларів США. Однак, всупереч вимогам укладеного між сторонами договору позики від 11.12.2009 своєчасно не повернули іншу позичену частину коштів. В добровільному порядку відповідачі повернути кошти відмовляються. Таким чином, відповідачі не виконують належним чином взятих на себе зобов`язань, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 41277 доларів США, яку слід стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .
Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 09 грудня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 солідарно в користь ОСОБА_5 борг в сумі 41277,5 доларів США (сорок одна тисяча двісті сімдесят сім доларів США п`ятдесят центів).
Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 солідарно в користь ОСОБА_5 10090 грн (десять тисяч дев`яносто гривень) понесених судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 — ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення місцевого суду скасувати та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно з розпискою від 11.12.2009 обов`язок щодо повернення 40 000 доларів США приймала лише ОСОБА_3 . Оскільки розписка не містить зобов`язання ОСОБА_6 про повернення боргу, тому вважає її нікчемною.
Крім того, вказує, що боргова розписка не містить терміну повернення боргу.
Також зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 265 ЦПК України не надав жодної належної оцінки умовам розписки щодо прав та обов`язків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які також у ній розписалися.
Крім того стверджує, що місцевий суд не надав оцінку аргументам відповідача щодо надіслання протягом 2011-2012 років через послуги “Western Union” позивачу 1000 євро, що підтверджується квитанціями, долученими до заяви про перегляд заочного рішення.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній та просив її задовольнити.
Представники позивача заперечили щодо задоволення апеляційної скарги та просили залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки вважають його законним та обґрунтованим.
Інші учасники справи в судове засіданні не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, встановлюючи справжню правову природу укладеного між сторонами договору, виходив з того, що між сторонами дійсно існують договірні правовідносини з позики, а доказом укладення між сторонами такого договору є розписка від 11 грудня 2009 року відповідно до якої відповідачі отримали у позивача в борг грошові кошти у розмірі 40 тис. дол. США .
Судом встановлено, що згідно розписки від 11грудня 2009 року відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , перебуваючи у шлюбі, отримали в борг від позивача ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 40000доларів США та зобов`язались їх повернути (т.1а.с.119) 
Згідно з матеріалами справи, в 2010 році відповідачами було повернуто позивачу 500 доларів США.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. 
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. 
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 й підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18. 
У справі, яка переглядається, суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. 
Наявність боргової розписки доводить невиконання відповідачами своїх зобов`язань, оскільки розписка у позивача , значить відповідачі не повернули борг (частина друга статті 1047 ЦК України).
При цьому відповідно до пункту другого частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Встановивши, що грошові кошти відповідачі взяли у позивача у борг, проте у розписках не зазначено строк повернення цих коштів, суд дійшов правильного висновку, що борг має бути повернутий у порядку та строки, що встановлено частиною першою статті 1049 ЦК України, з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України, а тому доводи апеляційної скарги, що в суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення вимог, оскільки у розписці не зазначено строк повернення коштів, колегія суддів не приймає до уваги, як безпідставні.
З матеріалів справи вбачається, що в 2016 році позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про повернення боргу. Заочним рішенням Збаразького районного суду від 04.10.2016 року позовні вимоги були задоволені.
Ухвалою Збаразького районного суду від 28.11.2017 року заочне рішення суду від 04.10.2016 року у цивільній справі №598/1219/16ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення боргу скасовано.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. 
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у частині визначення трьох процентів річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. 
Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Висновки суду щодо стягнення суми позики з урахуванням трьох процентів річних відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судам правильно застосовані.
Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами дійсно існують договірні правовідносини з позики, а доказом укладення між сторонами такого договору є розписка від 11 грудня 2009 року відповідно до якої відповідачі отримали у позивача в борг грошові кошти у розмірі 40 тис. дол. США про що свідчать їхні підписи, а тому доводи апеляційної скарги про те, що позов не підлягає до задоволення, оскільки не доведено, що позика була укладена в інтересах сім`ї, є необґрунтованими. 
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не взяв до уваги ту обставину, що сторони в договорі позики обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина), а саме повернення відповідачкою коштів за умови зароблення нею коштів за кордоном, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки сторони не обумовлювали відкладальної обставини .
З матеріалів справи вбачається, що у розписці від 11 грудня 2009 року після слова примітка зазначено, що у зв`язку із кризою відповідач ОСОБА_3 змушена виїхати за кордон і зароблені гроші вона буде висилати своїм дітям ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , чоловікові ОСОБА_6 , які будуть ці зароблені гроші повертати ОСОБА_5 (а.с. 5). Таким чином зазначені в розписці відомості не є відкладальною обставиною в розумінні статті 212 ЦК України .
Суд першої інстанції встановив, що відповідачі не виконують та не намагаються виконати свого обов`язку по поверненню коштів згідно розписки від 11.12. 2009 року та вірно прийшов до висновку, що у відповідачів існує обов`язок по поверненню отриманих грошових коштів.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 при подачі до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги не сплатила судовий збір у розмірі 10 335 грн.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Таким чином, за подання апеляційної скарги з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір в розмірі 10 335 грн., тобто 150 % від сплати судового збору в сумі 6890 грн., які позивачем ОСОБА_5 були сплачені при подачі позовної заяви до суду першої інстанції.
Повно і всебічно з"ясувавши обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні та оцінені на предмет їх належності, допустимості та достовірності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не підтверджені належними і допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ч.3 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 — ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 09 грудня 2020 року - залишити без зміни.
Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 10 335 грн. в дохід держави.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Повний текст постанови складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий 
Судді