ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
Іменем України

15 квітня 2021 року
м. Харків

справа № 642/5574/14-ц
провадження № 22ц/818/74/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Кравченко О.О., 

імена (найменування) сторін:
позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідач – ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – Харківська міська рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Державне підприємство Східгеоінформ»,
представники – Борзих Юрій Володимирович, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в апеляційну скаргу  ОСОБА_7 – представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року в складі судді Проценка Л.Г., 

у с т а н о в и в:

В липні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – Харківська міська рада (далі – ХМР), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Державне підприємство «Східгеоінформ» (далі – ДП «Східгеоінформ»), про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що сторони є власниками земельних ділянок: згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 047172 від 06 грудня 2007 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0713 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 030987 від 06 грудня 2007 року ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки площею 0,0789 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 186502 від 15 жовтня 2010 року, який змінений 16 травня 2012 року на державний акт серії ЯК № 168922 через врату первинного, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,100 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначають, що відповідач порушив межі земельних ділянок, побудував паркан та знищив насаджені ними на своїх земельних ділянках рослини.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельні ділянки, а саме прибрати паркан, встановлений по всій довжині поміж земельних ділянок АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . 

20 грудня 2017 року ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позов без задоволення, посилаючись на безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – ХМР, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ДП «Східгеоінформ», про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку закрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України. 

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позов стосується поновлення в натурі меж земельних ділянок, які належать сторонам на праві власності. При цьому рішення 41 сесії ХМР 5 скликання від 24 лютого 2010 року № 23/10, згідно з яким ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 1 000,0 кв. м та в оренду земельну ділянку площею 362 кв. м, а також державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 186502 від 15 жовтня 2010 року, який змінений 16 травня 2012 року на державний акт серії ЯК № 168922, та договір оренди від 04 липня 2011 року позивачами не оспорено в установленому законом порядку.

08 січня 2020 року ОСОБА_7 – представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до того ж суду. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги не стосуються встановлення чи відновлення меж між суміжними земельними ділянками, отже справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, що узгоджується з правовою позицією, яка висловлена, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц. Зазначає, що провадження у справі не було закрито на стадії підготовчого засідання, а під час розгляду справи була призначена та проведена земельно-технічна експертиза.

21 лютого 2020 року ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм процесуального права.

ХМР, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ДП «Східгеоінформ» ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (пункт 6 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 047172 від 06 грудня 2007 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0713 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 030987 від 06 грудня 2007 року ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки площею 0,0789 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 186502 від 15 жовтня 2010 року, який змінений 16 травня 2012 року на державний акт серії ЯК № 168922 через втрату первинного, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,100 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 

На підставі договору оренди землі від 04 липня 2011 року ОСОБА_3 передана в оренду суміжна земельна ділянка загальною площею 0,0362 га за адресою: АДРЕСА_1 .

На земельних ділянках площами 0,100 га та 0,0362 га за вказаною адресою знаходиться нерухоме майно, яке перебуває у приватній власності ОСОБА_3 з 02 липня 2002 року.

Посилаючись на те, що відповідач порушив межі земельних ділянок, побудував паркан та знищив насаджені ними на своїх земельних ділянках рослини, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельні ділянки, а саме прибрати паркан, встановлений по всій довжині поміж земельних ділянок АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . 

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позов стосується поновлення в натурі меж земельних ділянок, які належать сторонам на праві власності, а тому відповідно до вимог статей 106, 158 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) спір не підвідомчий суду. При цьому суд першої інстанції також вказав, що рішення 41 сесії ХМР 5 скликання від 24 лютого 2010 року № 23/10, згідно з яким ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 1 000,0 кв. м та в оренду земельну ділянку площею 362 кв. м, а також державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 186502 від 15 жовтня 2010 року, який змінений 16 травня 2012 року на державний акт серії ЯК № 168922, та договір оренди від 04 липня 2011 року позивачами не оспорено в установленому законом порядку.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З метою з`ясування обставин, що мають значення для справи судом ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року по справі призначена земельно-технічна експертиза.

За висновком судової земельно-технічної експертизи № 5888, складеного 30 листопада 2015 року судовим експертом А.І.Луданим Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса, відповідно до правовстановлюючих документів на земельні ділянки, при використанні координат, показаних у відповідній землевпорядній документації, має місце порушення землекористування відповідачем ОСОБА_3 , зокрема порушення меж (накладення) земельних ділянок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 з боку земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна площа накладання складає 42 кв. м, в тому числі на ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 – 23 кв. м; АДРЕСА_1 – 19 кв. м (а. с. 147-163 т. 3). 

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 317 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності  не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки та зокрема, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав  на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до статті 96 ЗК України  землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та користувачів, дотримуватись правил добросусідства.
Згідно пунктів «б», «г», «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані: додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів    та охоронних зон.

Зміст добросусідства закріплено у статті 103 ЗК України. 

У відповідності   до цієї норми власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники  та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх   за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники   та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них  та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур    та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно частин першої - другої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернулися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Землі житлової та громадської забудови використовуються відповідно  до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою, з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови (стаття 39 ЗК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають   у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, вирішує земельні спори щодо меж земельних ділянок за межами населених пунктів, розташування обмежень у використанні земель  та земельних сервітутів. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції вказаних вимог закону не врахував, не звернув уваги на те, що сторони є власниками земельних ділянок, межі земельних ділянок АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 встановлено в натурі (на місцевості), а вимоги позивачів стосуються усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та не стосуються погодження меж між земельними ділянками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Отже, правових підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України у суду першої інстанції не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 255 ч. 1 п. 1, 367, 374 ч. 1 п 4, 382-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 – представника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року скасувати, справу направити до того ж суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.М.Хорошевський

В.Б.Яцина