УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 
Справа №296/5050/20 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І. 
Категорія 76 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №296/5050/20 за позовом ОСОБА_1 до Підприємства облспоживспілки «Житомирський кооперативний ринок», треті особи: Первинна Профспілкова організація Підприємства облспоживспілки «Житомирський кооперативний ринок», Житомирська обласна спілка споживчих товариств, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Корольовського районного суду м.Житомира, ухвалене 11 січня 2021 року суддею Драчем Ю.І. у м. Житомирі, 
в с т а н о в и в :
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Підприємства облспоживспілки «Житомирський кооперативний ринок» (далі – Підприємство), в якому, просила поновити  її на роботі, визнавши незаконним її звільнення  10.03.2020 з роботи з Підприємства з посади провідного спеціаліста-завідуючої по громадському харчуванню та побутовому обслуговуванню населення згідно наказу від 10.03.2020 №4-К «Про розірвання трудового договору у зв`язку зі скороченням  чисельності працівників»; стягнути з відповідача втрачений заробіток за час вимушеного прогулу з 10.03.2020 по день постановлення судом судового рішення у справі та моральну шкоду в сумі 100000 грн.
В обґрунтування позову зазначила, що її звільнення проведено з порушенням норм законодавства про працю. 
Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 15 липня 2020 року до участі у справі, як третю особу залучено Житомирську обласну спілку споживчих товариств (далі - ЖОССТ) (т.1 а.с.168).
Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 11 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . Цього ж числа ухвалою суду виправлено описки у вказаному судовому рішенні (т.2 а.с.141-144, 145).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове – про задоволення позову.
Вказала, що відповідно до норм чинного законодавства та судової практики відповідач зобов`язаний був запропонувати їй іншу роботу при звільненні. При цьому роботодавець не надав доказів відсутності вакантних посад з часу попередження її про звільнення, не надав доказів вжиття заходів із встановлення наявності у неї права на переважне залишення на роботі, зокрема, не створив спеціальної комісії із залученням представників профспілки і працівників підприємства та підрозділу для вирішення питання переважного права залишення на роботі. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показам свідків, якими в судовому засіданні підтверджено наявність вакансій на Підприємстві. Окрім того, роботодавцем були надані документи на виконання вимог ухвали суду, які підтверджували наявність вакантної посади прибиральника службових приміщень, тому відповідач порушив вимоги закону щодо обов`язку запропонувати їй наявні на Підприємстві вакантні посади.
Також вказала, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що її звільнення відбулося з порушенням порядку отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Зазначила про відсутність документів щодо техніко-економічного обґрунтування скорочення штату працівників станом на грудень 2019 року та відсутність у матеріалах справи документальних підстав для припинення структурного підрозділу Підприємства громадського харчування у зв`язку зі скороченням штату працівників. Зазначила, що погоджувальний лист облспоживспілки (на який є посилання в наказі № 2-К від 02 січня 2020 року) не є підставою для скорочення штату працівників Підприємства, а лист відповідача від 06 грудня 2019 року № 136 про припинення структурного підрозділу Підприємства і про його скорочення, не має юридичного значення, оскільки він наданий Профспілці менш ніж за місяць до повідомлення про звільнення (до 02 січня 2020 року згідно наказу від цього ж числа № 2-К) і менш як за 3 місяці до звільнення працівників підрозділу громадського харчування (до 03 березня 2020 року згідно наказу від 03 січня 2020 року № 3-К), та складено до прийняття рішення про затвердження нового штатного розпису.
Послалась на те, що свідок ОСОБА_2 надав суду першої інстанції неправдиві свідчення щодо ненадання їй копії наказу від 11 березня 2020 року № 5-К та відсутності її прохання відлучитися з роботи протягом лютого 2020 року за сімейними обставинами та його згоди на це. Останній має особисті претензії до неї, оскільки вона намагалася отримати документи про передачу Підприємством в оренду за символічну плату відповідних приміщень.
Просила суд апеляційної інстанції звернути увагу, що Підприємство без дозволу ЖОССТ (як засновника) передало в оренду виробничі площі, що на її думку, є підтвердженням відсутності економічної доцільності припинення підрозділу громадського харчування Підприємства.
Також, зазначила, що в наказі про звільнення не вказано конкретної підстави звільнення її з роботи.
Внаслідок її незаконного звільнення з роботи у передпенсійному віці їй завдано моральну шкоду і відповідач не спростував таких обставин.
У своїх доводах послалася на правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду, викладених у постановах від 01 квітня 2015 року №6-40цс15, від 25 травня 2016 року, від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1723цс17, від 09 січня 2020 року у справі №757/60544/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17, від 02 вересня 2019 року у справі № 347/1237/18, від 22 вересня 2020 року у справі №161/7196/19, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 та постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах Підприємства, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Вважає помилковими посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, оскільки останньою не досліджено результати розгляду та суттєві обставини відповідних справ. Зазначила, що звільнення позивачки відбулося за попередньої згоди профспілкового комітету, а трудовий договір з останньою розірвано 10 березня 2020 року (не пізніше як через місяць з дня отримання такої згоди). На її думку, ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів та не навела в апеляційній скарзі правових позицій Верховного Суду на спростування висновків суду першої інстанції. Вважає, що відповідачем були доведені обставини наявності причин змін в організації виробництва і праці, що стало підставою для наступних скорочень. Інформація про нерентабельність структурного підрозділу громадського харчування повідомлялася до профспілкової організації з вересня 2019 року. Позивачка належним чином попереджена про наступне звільнення та у зв`язку з відсутністю вакантних посад, які могли б бути запропоновані їй, відповідач не міг об`єктивно запропонувати їй іншу роботу. Звільнення ОСОБА_1 відбулося за попередньої згоди профспілкового комітету. Доводи останньої, що відповідач не надав журналів реєстрації наказів Підприємства за 2019-2020 рік спростовуються тим, що оригінали наказів з кадрових питань (особового складу), які позначено літерою «К» за 2020 рік надавалися до суду першої інстанції для огляду. Такі накази підшиваються у книгу лише по закінченню звітного року, як це було пояснено інспектором з кадрів ОСОБА_4 , під час допиту в якості свідка. Зауважила, що посада, яку обіймала позивачка була єдиною в попередньому штатному розписі і не була передбачена новим штатним розписом від 23.12.2019, який введений в дію 01.01.2020, отже надавати їй перевагу на роботі не було перед ким. Також, вважає, що доводи апеляційної скарги щодо економічного обґрунтування необхідності скорочення штату працівників не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, окрім того рішення роботодавця щодо скорочення чисельності штату не оскаржувалося. З огляду на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення. 
ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , у своєму відзиві на апеляційну скаргу, вказала на безпідставність доводів ОСОБА_1 про порушення відповідачем положень ст. 42 КЗпП України щодо її переважного права залишення на роботі, оскільки посада, яку обіймала позивачка була єдиною в попередньому штатному розписі та не була передбачена новим штатним розписом. Апеляційна скарга не містить доказів, що посадові обов`язки щодо керівництва перукарнею покладались на інших працівників. З копії наказу № 5-К від 11.03.2020 вбачається, що з 12.03.2020 ведення журналів та складання табелю обліку робочого часу перукарні доручено інспектору з кадрів ОСОБА_4 , а ведення журналів по техніці безпеки - заступнику директора з загальних питань ОСОБА_7 . Керівництво перукарнею здійснюється директором Підприємства ОСОБА_8 . 
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 – ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримала із зазначених у ній підстав.
Представники Підприємства - Ясинецька Н.М. та представник третьої особи ЖОССТ – Беседовська Л.В. апеляційну скаргу не визнали, посилаючись на доводи, викладені у відзивах на апеляційну скаргу.
Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне. 
Судом встановлено, що відповідно до наказу директора Підприємства  № 84-к від 01.11.2010 ОСОБА_1 обіймала посаду провідного спеціаліста – завідуючої  по громадському харчуванню та побутовому обслуговуванню населення.
01 січня 2019 року на Підприємстві затверджено та введено в дію штатний розпис, яким передбачено 114,65 штатних одиниць та існував окремий підрозділ галузі громадського харчування (включав 10 штатних одиниць), а саме: завідуючий складом громадського харчування (1 штатна одиниця), в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 »: бармен (1 штатна одиниця), шеф-кухар (1 штатна одиниця), кухар (1 штатна одиниця), кухонний робітник (1 штатна одиниця). В кафетерії «Винний бар»: бармен (2 штатні одиниці). В кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 »: бармен (1 штатна одиниця). В кафетерії « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Молочний павільйон): бармен (2 штатні одиниці) (т.1 а.с.82-83).
Вказаним  штатним розписом передбачено посаду - провідний спеціаліст -завідуючий по громадському харчуванню та побутовому обслуговуванню (1 штатна одиниця), яку займала ОСОБА_1 .
Постановою правління ЖОССТ №136 від 23.12.2019 затверджено новий штатний розпис Підприємства, згідно якого передбачено 99,05 штатних одиниць (т.1 а.с.84).
У зв`язку з затвердженням нового штатного розпису, наказом директора Підприємства № 48-К від 28.12.2019 виведено зі штатного розпису Підприємства наступні штатні одиниці: провідного спеціаліста - завідуючого по громадському харчуванню та побутовому обслуговуванню (1 штатну одиницю), завідуючого складом громадського харчування (1 штатну одиницю), бармена (5 штатних одиниць), шеф-кухаря (1 штатну одиницю), кухаря (1 штатну одиницю), кухонного робітника (1 штатну одиницю), прибиральника виробничих приміщень (1 штатну одиницю) (0,8 ставки посадового окладу), вантажника (1 штатну одиницю) (т.1 а.с.14).
Наказом директора Підприємства № 2-К від 02.01.2020 попереджено працівників про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням їх посад в порядку статті 49-2 КЗпП України.
Завідуючий складом громадського харчування ОСОБА_10 , бармени ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , кухонний робітник ОСОБА_16 , шеф-кухар ОСОБА_17 , прибиральник виробничих приміщень ОСОБА_18 , вантажник ОСОБА_19 попереджені про їх наступне звільнення у зв`язку зі скороченням їх посад не пізніше ніж за два місяці до звільнення - 02.01.2020, а кухар ОСОБА_20 була попереджена 03.01.2020. ОСОБА_1 було попереджено про звільнення 08.01.2020 (т.1 а.с.86).
Підприємство 08.01.2020 звернулося до Житомирського міського-центру зайнятості та подало інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, у тому числі щодо посади - провідного спеціаліста - завідуючого по громадському харчуванню та побутовому обслуговуванню.
18.02.2020 о 08 год. 00 хв., інспектор з кадрів ОСОБА_4 повідомила по телефону провідного спеціаліста завідуючу громадським харчуванням та побутовим обслуговуванням ОСОБА_1 про те, що о 09 год. цього ж дня в кабінеті голови профкому відбудеться засідання профспілкового комітету з питання розгляду подання адміністрації Підприємства щодо звільнення ОСОБА_1 , що підтверджується складеним  актом  комісії у складі голови профкому ОСОБА_21 , економіста-статиста ОСОБА_22 , інспектора з кадрів ОСОБА_4 (т.1 а.с.119).
18.02.2020 протоколом № 2, на підставі подання Підприємства від 17.02.2020 щодо  надання згоди на звільнення у зв`язку зі скороченням штату, на засіданні профспілкового комітету було надано згоду на звільнення провідного спеціаліста- завідуючої по громадському харчуванню та побутовому обслуговуванню ОСОБА_1 (т.1 а.с.117-118).
У зв`язку з неявкою ОСОБА_1 на засідання профкому 18.02.2020, повторно,  03.03.2020,  о 08 год. 30 хв. в приміщенні м`ясного павільйону ринку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на території Підприємства ОСОБА_1 повідомлено про те, що о 10 год. цього ж дня в кабінеті голови профкому відбудеться повторне засідання профспілкового комітету з питання розгляду подання адміністрації Підприємства щодо звільнення ОСОБА_1 . Однак, знову ОСОБА_1 в кабінет голови профкому не з`явилася і не повідомила причини своєї неявки (т.1 а.с.120).
03.03.2020 протоколом № 4, на підставі подання Підприємства від 17.02.2020 щодо  надання згоди на звільнення у зв`язку з скороченням штату, на засіданні профспілкового комітету надано згоду на звільнення провідного спеціаліста- завідуючої по громадському харчуванню та побутовому обслуговуванню ОСОБА_1 (т.1 а.с.121-122).
Згідно наказу директора Підприємства від 10.03.2020 № 4-К «Про розірвання трудового договору у зв`язку із скороченням чисельності працівників» позивача звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 15).
Згідно листа Житомирського міського центру зайнятості від 08.07.2020 №2972/02 з 28.12.2019 по 10.03.2020 від Підприємства інформація  про вакансію на посаду провідного спеціаліста-завідуючої громадського харчування та побутового обслуговування не надходила (т.1 а.с.92).
Судом також встановлено, що ОСОБА_1   має вищу освіту за спеціальністю «Товарознавець продовольчих та не продовольчих товарів» (т.1 а.с.20-21), їй не було запропоновано переліку вакантних посад для переведення  на іншу роботу у зв`язку з відсутністю такого.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.    
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, враховуючи наступне. 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстави, зазначеній у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на  іншу роботу або  що  власник  або  уповноважений  ним орган не мав можливості перевести  працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж  підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Матеріали справи містять докази зміни в організації виробництва і праці на Підприємстві, що підтверджується постановою правління ЖОССТ, яка є засновником Підприємства, від 23.12.2019 №136 про затвердження нового штатного розпису підприємства та наказом директора Підприємства від 28.12.2019 № 48-К про виведення зі штатного розпису Підприємства штатних одиниць. Структурний підрозділ  ПО «Житомирський кооперативний ринок», де працювала позивачка припинив свою діяльність у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, що вбачається з листа ПО «Житомирський кооперативний ринок» від 06.12.2019 № 136 (т.2 а.с.101), довідки про техніко-економічне обґрунтування скорочення штату працівників від 04.12.2020 №124 (т.2 а.с.82), листа ПО «Житомирський кооперативний ринок» № 115-а від 18.10.2019 (т.2 а.с.83).
Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у статті 64 Господарського кодексу України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
При вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу. Суд не вирішує питання щодо доцільності змін в організації виробництва і праці та наступного скорочення штату працівників, так як вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).
Аналогічна правова позиція  викладена в постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року в справі № 367/3870/16-ц .
Тому, доводи апеляційної скарги щодо доцільності змін в організації виробництва і праці та відсутності необхідності скорочення штату працівників, на правильність ухваленого рішення не впливають.
Згідно з частинами другою та третьою статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15, та у постановах Верховного Суду: від 07 квітня 2021 року у справі № 946/6628/19 (провадження № 61-9503св20), від 21 квітня 2021 року у справі № 723/822/20 (провадження № 61-1357св21), на які зокрема посилається ОСОБА_1 у апеляційній скарзі. 
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не були запропоновані вакансії для переведення на іншу роботу у зв`язку з їх відсутністю, а підстав для застосування переважного права відповідно до статті 42 КЗпП України не встановлено.
Основним доводом апеляційної скарги позивачки є помилковість таких висновків суду та те, що Підприємство порушило вимоги закону щодо обов`язку запропонувати їй наявні на Підприємстві вакантні посади, зокрема, посаду прибиральника службових приміщень, а також те, що відповідачем не застосовано переважне право на залишення її на роботі. 
Матеріали справи свідчать, що з часу попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення, тобто з 08.01.2020, та по дату звільнення – 10.03.2020, була наявна одна вакантна посада прибиральника службових приміщень, яка була утворена за рахунок звільнення 0,5 ставки та введення до штату 0,5 ставки цієї посади (т. 2 а.с. 90, 96-97). Дану вакантну посаду було запропоновано працівнику ОСОБА_18 – прибиральниці виробничих приміщень, яка виконувала однорідну роботу та  також підлягала скороченню і була попереджена про наступне звільнення одним наказом з позивачкою, проте раніше - 02.01.2020 (т.1 а.с.86). 04.03.2020 за заявою ОСОБА_18 її було переведено на дану вакантну посаду (т. 2 а.с. 93-94). Інших вакантних посад на Підприємстві не було.  
ОСОБА_1 обіймала посаду провідний спеціаліст -  завідувач по громадському харчуванню та побутовому обслуговуванню населення. Її посада була єдиною на Підприємстві.
Переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, а у цьому випадку мало місце скорочення посади позивачки, яка була єдиною на підприємстві.
Таким чином, у позивачки відсутнє переважне право на залишення на роботі, оскільки таке право належить особі яка звільняється з роботи з наведених підстав, лише у випадку коли  після проведеної реорганізації на підприємстві залишається хоча б одна однорідна посада.
Крім того, той факт, що їй не запропонована посада прибиральниці, з урахуванням конкретних обставин справи, коли така посада була запропонована працівнику, який також підлягав вивільненню, виконував однорідну вакантній посаді роботу та погодився на його переведення, дають підстави для переконання суду, що роботодавець додержався вимог чинного законодавства при звільненні позивачки.
 Доводи позивачки про те, що вона обіймала посаду, яка передбачала керівництво перукарнею, проте такі її обов`язки покладено після її звільнення на іншу особу відповідно до наказу №5-К від 11.03.2020, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не мають правового значення для вирішення спору.
Окрім того, зі змісту наказу про звільнення позивачки вбачається, що  вона звільнена саме у зв`язку з скороченням чисельності працівників Підприємства з посиланням на п. 1 ст. 40 КЗпП України, що спростовує її доводи  про неналежне оформлення цього наказу.
Посилання у наказі про звільнення позивачки на нечинне рішення профкому від 18.02.2020, є помилковим і не свідчить про відсутність згоди профспілкового комітету на таке звільнення, оскільки така згода була надана рішенням профкому від 03.03.2020 у порядку та строки передбачені законом.
Постанови Верховного Суду України та Верховного Суду, на які посилалась позивачка в апеляційній скарзі, та постанови Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №946/6628/19, від 21 квітня 2021 року у справі №723/822/20, від 28 квітня 2021 року у справі №755/14564/18, на які посилалась представник позивачки в суді апеляційної інстанції, містять обставини, які є відмінними від фактичних обставин справи, що переглядається, проте висновки суду першої інстанції не суперечать правовим позиціям, викладеним у цих постановах. 
Фактично позивач безпідставно ототожнює між собою поняття «переважне право на залишення працівника на роботі» та «переважне право на працевлаштування на нову роботу».
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, такі доводи були предметом дослідження суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи. 
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. 
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 11 січня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий    Судді        

Повний текст постанови складений 15 червня 2021 року.