Постанова
Іменем України 
 
02 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 520/5566/19
провадження № 61-7800св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович, 
третя особа - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Серебрій Галини Григорівни на постанову Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Ващенко Л. Г., Сєвєрова Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» (далі - Державний реєстратор) Манюти С. В., третя особа - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що 22 січня 2008 року між нею та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), який змінив назву на АТ «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір № 2008/25-100-1, за яким вона отримала кредит в розмірі 131 790 доларів США для придбання житла - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 22 січня 2008 року між нею та банком було укладено договір іпотеки, предметом якого є належна їй на праві власності вищевказана квартира. Внаслідок всесвітньої економічної кризи та стрімкого зростання курсу долара по відношенню до гривні вона втратила можливість сплачувати кредит за збільшеним валютним курсом. У березні 2019 року АТ «Укрсоцбанк» повідомило, що вона вже не є власником предмета іпотеки, у зв`язку з чим просило її виселитися з квартири в добровільному порядку. В подальшому вона з`ясувала, що 26 лютого 2019 року Державним реєстратором Манютою С. В. без її згоди було проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком як іпотекодержателем. Однак Законом України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті, та за умови що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя і загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м для квартири. Окрім іпотечної квартири, будь-якого нерухомого майна за нею не зареєстровано, спірне житло є єдиним місцем проживання її сім`ї, в тому числі трьох дітей, одна з яких є неповнолітньою, а інші двоє - непрацюючими студентками. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила: визнати протиправними дії Державного реєстратора Манюти С. В. та скасувати його рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 лютого 2019 року, індексний номер - 45709241, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Укрсоцбанк»; зобов`язати Державного реєстратора Манюту С. В. поновити запис про право власності на вищевказану квартиру за нею.
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2019 року у складі судді Коваленко О. Б. позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано рішення Державного реєстратора Манюти С. В., індексний номер - 45709241, від 26 лютого 2019 року щодо державної реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1774147551101. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що за наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційні дії, поки таке обтяження не буде зняте. Крім того, квартира  АДРЕСА_2 , яка має загальну площу 99,8 кв. м та яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі Закону № 1304-VII, в тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк», як забезпечення виконання  ОСОБА_1  умов кредитного договору від 22 січня 2008 року № 2008/25-100-1, укладеного в іноземній валюті. Таким чином, у відповідача були підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за банком як іпотекодержателем, що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, у грудні 2019 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») як правонаступник третьої особи - АТ «Укрсоцбанк» - подало апеляційну скаргу.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 січня 2020 року замінено АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника - АТ «Альфа-Банк».
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2019 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за банком здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_1 надала згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, про що свідчить пункт 4.5.3 договору іпотеки від 22 січня 2008 року. Отже, місцевий суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення Закону № 1304-VII. Доводи позивача про те, що при здійсненні реєстраційних дій Державний реєстратор не отримав попередньої згоди чи дозволу від органу опіки та піклування, що є порушенням Законів України «Про охорону дитинства» та «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», є безпідставними, оскільки на момент укладення іпотечного договору її діти не були зареєстровані у спірній квартирі та не мали права користування цим житлом. Крім того,  ОСОБА_1 обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки спірні правовідносини, які мають приватноправовий характер, виникли між нею та АТ «Укрсоцбанк» щодо права власності на квартиру. В пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 зазначено, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, права чи обтяження якої зареєстровано. Отже, в цій справі належним відповідачем має бути АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого на теперішній час є АТ «Альфа-Банк», а не державний реєстратор.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У травні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Серебрій Г. Г. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2019 року залишити в силі.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), представник заявника вказала, що апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17, від 03 квітня 2019 року у справах № 755/5072/17, № 686/20502/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Одеси.
 
16 червня 2020 року справа № 520/5566/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 18 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
Судами встановлено, що 22 січня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», який змінив назву на АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2008/25-100-1, за яким позичальник отримала кредит в розмірі 131 790 доларів США для придбання житла - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 під 11,75 % річних з кінцевим терміном повернення до 21 січня 2028 року. 
 
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
 
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 22 січня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є належна іпотекодавцю квартира  АДРЕСА_1 .
 
22 січня 2008 року відповідні записи про іпотеку внесені до Державного реєстру іпотек - реєстраційний номер 30463780 та до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - реєстраційний номер обтяження 6440212.
 
Передана позивачем в іпотеку квартира використовується нею як місце постійного проживання, іншого житла вона не має. 
 
Пунктом 4.5 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки в один з таких способів: на підставі рішення суду (підпункт 4.5.1); на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 4.5.2); шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.3); шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.4); шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (підпункт 4.5.5). 
 
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 лютого 2019 року № 157671869 в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки26 лютого 2019 року Державним реєстратором Манютою С. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру  АДРЕСА_1 . Підстава: договір іпотеки від 22 січня 2008 року.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. 
 
Таким чином, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно в позасудовому порядку.
 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
 
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
 
Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
 
Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
 
У постановіВеликої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), на яку посилалася заявник, викладено правовий висновок про те, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, в тому числі й шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Таким чином, в державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за іпотекодержателем. 
 
Висновки про те, що Закон № 1304-VII підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку містяться і в постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17 (провадження № 29771св18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 686/20502/16-ц (провадження № 61-21021св18), на які також посилалася заявникна обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення апеляційного суду. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанціїдійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування оспорюваного рішення суб`єкта державної реєстрації з огляду на те, що квартира АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, в тому числі й шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання  ОСОБА_1 умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.
 
Разом з тим Верховний Суд зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу, не врахувавши, що рішення суду впливає на права третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, - АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого в подальшому стало АТ «Альфа-Банк».
 
У вказаних правовідносинах належним відповідачем є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності.
 
Такі висновки щодо суб`єктного складу спірних правовідносин висловлені, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року (провадження № 11-404апп18) та від 13 березня 2019 року (провадження № 14-61цс19).
 
Таким чином, банк повинен брати участь в цій справі як відповідач, так як спір стосується безпосередньо його прав і обов`язків, про що правильно вказав суд апеляційної інстанції.
 
Однак залучення АТ «Укрсоцбанк» як третьої особи, а не як відповідача, не призвело до неправильного вирішення місцевим судом справи по суті.
 
Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16 (провадження № 14-661цс18) за позовом іпотекодавця до нотаріуса, третя особа - особа, право на майно якої оспорюється, зазначивши, що у вказаних правовідносинах належним відповідачем є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності. Разом з тим не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), а особа, право на майно якої оспорюється, одержала належний захист особистих суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів, беручи участь у справі як третя особа.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18) міститься правовий висновок про те, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права.
 
За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
 
У частині другій статті 26 Закону № 1952-IV (в редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час звернення до суду з позовом у цій справі) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
 
Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено в новій редакції.
 
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
Отже, в розумінні положень наведеної норми в чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV в попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
Викладене дає підстави для висновку про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому доводи апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» про те, що ОСОБА_1 необхідно було застосувати саме вказаний спосіб судового захисту, який на час перегляду цієї справи в апеляційному порядку в практичному аспекті не зміг би забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, касаційним судом відхиляються.
 
Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.
 
За змістом цієї правової норми виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною в Законі № 1952-IV.
 
Подібні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19,       від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц.
 
Зважаючи на істотну зміну з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, Верховний Суд дійшов висновку, що рішенням місцевого суду, яким скасовано рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем, забезпечено ефективний захист порушених прав позивача. 
 
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд безпідставно не врахував правових висновків Верховного Суду, наведених у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19),від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17 (провадження № 29771св18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 686/20502/16-ц (провадження № 61-21021св18), у зв`язку з чим залишив поза увагою те, що дія Закону № 1304-VII поширюється на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмета іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.
 
Разом з тим, посилання заявника в касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17 (провадження         № 14-100цс19), згідно з якою за наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не має права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте, є безпідставними. У вказаній справі станом на 04 жовтня 2016 року, тобто на дату прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію за іпотекодержателем права власності на квартиру, існувала ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2015 року про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, а також - постанова державного виконавця від 09 квітня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. У справі, яка переглядається, 22 січня 2008 року, тобто в день укладення договору іпотеки, приватним нотаріусом були внесені лише відповідні записи про іпотеку до Державного реєстру іпотек - реєстраційний номер 30463780 та до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - реєстраційний номер обтяження 6440212, наявність яких не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем, оскільки таке обтяження накладено в інтересах останнього.
 
З огляду на викладене, Верховний Суд визнає помилковим посилання місцевого суду як на одну з підстав для задоволення позову на наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна. Однак зазначений недолік не вплинув на правильність правового результату вирішення справи, а тому не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення суду першої інстанції з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), на яку також посилалася заявник, вирішувалося питання про витребування майна з чужого незаконного володіння з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України, тому висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаній постанові, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається (неоднаковий предмет позову та різне матеріально-правове регулювання).
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Враховуючи, що постанова апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, вона підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Серебрій Галини Григорівни задовольнити частково.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року скасувати, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2019 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. М. Фаловська  	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко  	
 	С. Ю. Мартєв  	
 	В. А. Стрільчук