26.05.21
22-ц/812/1005/21
Справа №486/2180/19
Провадження № 22-ц/812/1005/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

25 травня 2021 року                                                    м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 березня 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Савіним О.І., повний текст складено 29 березня 2021 року, у цивільній справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року приватне акціонерне товариство «Страхова Група «ТАС» (далі - ПрАТ «СГ «ТАС») звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 11 березня 2018 року о 12.45 год., на проспекті Незалежності в м. Южноукраїнську Миколаївської області, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21051» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення п. 13.1 Правил дорожнього руху, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Peugeot 3008» НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався в попутному напрямку та здійснював маневр повороту праворуч. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 
Постановою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 березня 2018 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. 
20 березня 2018 року ОСОБА_2 , на підставі Договору добровільного страхування наземного транспортну FO-00006083 від 04 травня 2017, укладеного з ПрАТ «СГ «ТАС», яким був забезпечений т/з «Peugeot 3008» НОМЕР_2 , звернувся до них з заявою про страхове відшкодування пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «Peugeot 3008» НОМЕР_3 . Вартість відновлювального ремонту згідно із рахунком СТО №03/20 від 20 березня 2018 року, складеним ФОП ОСОБА_3 , становить 31 352,00 грн., яка ними була виплачена страхувальнику ОСОБА_2 у повному обсязі.
У зв`язку з виконанням своїх зобов`язань по виплаті страхового відшкодування, позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 , як особи, відповідальної за заподіяні збитки, в порядку зворотної вимоги (регресу), на свою користь витрати зі сплати страхового відшкодування в сумі 31 352,00 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 1 921.00грн.
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 березня 2021 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ "СГ "ТАС" в порядку регресу виплачене страхове відшкодування у розмірі 31 352 грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн. 00 коп.
Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 березня 2021 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Зокрема посилався на те, що суд першої інстанції дійшов висновку про укладення між ОСОБА_2 та позивачем договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №FO-00006083 від 04 травня 2017 року до 21 квітня 2018 року, проте в матеріалах справи вказаний договір відсутній, в додатках до позову значиться про долучення завіреної копії Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №FO-00006083 від 04 травня 2017 року, натомість матеріали справи містять лише додаток до Договору №1 заява на страхування з анкетними даними та відомостями про автомобіль ОСОБА_2 .
Крім того, зазначав, що позовна заява містить посилання на платіжне доручення яким підтверджується здійснення виплати страхового відшкодування, яке позивач мав направити його до суду до судового засідання.
Також вказував, що 21 квітня 2021 року він випадкового знайшов у своєму гаражі старий страховий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до цього полісу, його цивільна відповідальність застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС» та сума страхового відшкодування, яка з нього стягується не перевищує страхової суми зазначеної в цьому полісі.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 11 березня 2018 року о 12.45 год. на проспекті Незалежності в м. Южноукраїнську Миколаївської області, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21051» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення п.13.1 Правил дорожнього руху, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Peugeot 3008» НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 .
Постановою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 березня 2018 року ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 8-9).
Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту № FO-00006083 від 04 квітня 2017 року, укладеним між ОСОБА_2 та ПрАТ «Страхова група «ТАС», строком до 21 квітня 2018 року, був забезпечений т/з «Peugeot 3008» НОМЕР_2 (а.с. 7).
11 березня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до позивача з заявою про настання страхового випадку (а.с.11).
Відповідно до рахунку на обслуговування та ремонт автомобіля № 03/20 від 20 березня 2018 року складеного ФОП ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту, становить 31 352, 00 грн. (а.с. 15, 16-21).
20 березня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «Страхова група «ТАС» з заявою про страхове відшкодування пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «Peugeot 3008» НОМЕР_3 (а.с. 10, 11-12, 13, 14).
21 березня 2018 року ПрАТ «Страхова група «ТАС» був складений страховий акт № 7690Р/19/18, з Додатком 1 (розрахунок суми страхового відшкодування), що склала 31 352,00 грн. (а.с. 35, 36).
Ринкова вартість автомобіля «Peugeot 3008» НОМЕР_3 , визначена на підставі звіту про оцінку транспортного засобу від 21 березня 2018 року (а.с. 22-30).
Сума страхового відшкодування розміром 31 352,00 грн. виплачена страхувальнику ОСОБА_2 23 березня 2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 66567, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.113).
01 листопада 2019 року ПрАТ «СГ «ТАС» направило на адресу ОСОБА_1 вимогу про стягнення страхового відшкодування у порядку регресу (а.с. 37-39, 40), однак, як зазначає представник позивача, вимога ПрАТ «СГ «ТАС», не виконана.
Предметом судового розгляду у цій справі є вимоги ПрАТ «СГ «ТАС» про стягнення шкоди в порядку регресу.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, належними та допустимими доказами підтверджено своє право на відшкодування в порядку регресу з відповідача ОСОБА_1 , понесених витрат в сумі 31 352, 00 грн., які були виплачені страхувальнику ОСОБА_2 , у зв`язку з пошкодженням його транспортного засобу з вини відповідача.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду в повному обсязі не погоджується з огляду на наступне.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність порушеного права позивача, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Звернення до суду з позовною заявою є засобом захисту порушеного прав і охоронюваних законом інтересів.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Тобто при ухваленні рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Водночас, судом першої інстанції неправильно визначено характер спірних правовідносин, не розмежовано поняття «регрес» та «суброгація», що призвело до помилкових висновків про правомірність відшкодування відповідачем страховику майнової шкоди саме у порядку регресу.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Згідно з п.9 ч.1 ст. 7 Закону України "Про страхування" страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Пунктом 2.1. статті 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ), потерпілі (стаття 4 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Відповідно до ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно із абзацом 1 пункту 22.1. статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ч.16 ст. 9 Закону України "Про страхування" страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).
Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (частина перша статті 25 Закону України "Про страхування").
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою.
Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає право страховика, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ, подати після виплати страхового відшкодування регресний позов (у випадку страховика до страхувальника або водія транспортного засобу, особи, яка заподіяла шкоду навмисно, підприємства, установи, організації, що відповідають за стан дороги (пункт 38.1 статті), тоді як у разі МТСБУ - до власника, водія транспортного засобу, страховика, підприємства, установи, організації, що відповідають за стан дороги, а також особи, визначеної у пункті 13.1 статті 13 цього Закону, яка причетна до ДТП (пункт 38.2. статті)).
Згідно зі статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Отже, стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України "Про страхування", з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (аналогічний висновок викладено у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц).
Тому, під час розгляду справи не слід ототожнювати правовідносини регресу, регулювання яких здійснюється статтею 1191 ЦК України та статтею 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") з правовідносинами суброгації, які регулюються статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України "Про страхування".
Суброгація (від лат. "subrogare" - заміщення, обрання взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 у справі № 755/18006/15-ц).
Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого.
Водночас регресом (з лат. "regressus" - зворотній рух) є право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. При регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою (див. пункти 44-46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 910/2603/17).
Під час регресу право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.
Враховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією.
За таких обставин рішення суду першої інстанції, в частині правового обґрунтування підстав для стягнення суми страхового відшкодування підлягає зміні із зазначенням, про стягнення з відповідача вказаної суми в порядку суброгації.
Доводи апеляційної скарги щодо не подання позивачем вчасно платіжного доручення колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Частиною 2 статті 83 ЦПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до ч.3 вказаної статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
На виконання вказаних приписів цивільного процесуального законодавства, позивачем при поданні позовної заяви було повідомлено про надання платіжного доручення в судове засідання.
Вказане платіжне доручення надійшло до суду першої інстанції, в підготовчому судовому засіданні 13 серпня 2020 року у відповідності до вимог ст.189 ЦПК України було вирішено питання про долучення вказаного доказу до матеріалів справи (а.с.112).
Звертаючись з апеляційної скаргою на вказане рішення, відповідачем надано поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/557918 від 08 лютого 2018 року діючого до 07 лютого 2019 року включно, яким було забезпечено транспортний засіб ВАЗ 21051, номерний знак НОМЕР_1 , 1992 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , страхувальником у якому зазначено ОСОБА_4 , який з його слів, випадково знайшов у гаражі.
Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Відповідно до ч. З ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 192/875/17 сформовано наступний правовий висновок.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як положення статті 43 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.
Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу у дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.
У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.
Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 
Подаючи новий доказ до апеляційного суду, ОСОБА_1 не тільки не просив про його доручення до справи, а й не навів об`єктивних підстав неподання його у визначений ст. 83 ЦПК України строк до суду першої інстанції. 
Розгляд справи судом першої інстанції здійснювався з повідомленням учасників справи та судові засідання відбувалися за участі відповідача та його представника. Проте сторона відповідача жодних клопотань щодо необхідності витребування інформації про страхування відповідальності власника транспортного засобу, у зв`язку з неможливістю надання такого доказу (втратою, знищенням тощо) у суді першої інстанції не заявляли.
Вказаний доказ перебував саме у відповідача, проте останній жодних клопотань про долучення його до матеріалів справи, у визначений процесуальним законом строк, не заявляв.
Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів не приймає наданий відповідачем новий доказ - поліс обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/557918.
Інші аргументи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, однак помилився із застосуванням вказаних норм матеріального права, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржене рішення суду підлягає зміні лише в частині мотивів задоволення позову.
Оскільки зміст рішення суду фактично не змінився, то у даному випадку за змістом норми ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерахунку судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 березня 2021 року змінити в частині мотивів задоволення позову приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС».
В іншій частині рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                                      Ж.М. Яворська
Судді                                                                                              Т.М. Базовкіна
       Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 26 травня 2021 року.