Номер провадження: 22-ц/813/2124/21 
Номер справи місцевого суду: 520/3777/18
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Дришлюк А. І.
                Категорія: 57

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засіданні Фабіжевській Т.С.,
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в особі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича, Державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В., треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рогатін Владислав Олексійович, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Чернишева Наталія Георгіївна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію право власності, знесення самочинно збудованих двоповерхових будівель, -         

ВСТАНОВИВ:

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді першої інстанції. 
30 березня 2018 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 1, що дії в інтересах держави в особі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, знесення самочинно збудованих багатоповерхових будинків. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що в ході перевірки було встановлено, що на підставі рішення Народного суду м. Одеси від 26.12.1975 року було визнано право власності на 31/50 частку житлового будинку, який в цілому складається з житлова площа - 19,1кв.м., загальна площа - 38,3 кв.м., за адресою:  АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 , та 19/50 частки цього будинку за  ОСОБА_6 . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 13.09.2016року за реєстровим №3-545,  ОСОБА_7  перейшло у спадок 31/50 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1  та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Одеською державною нотаріальною контролю 04.08.2010 року за реєстровим №5-1669,  ОСОБА_8 перейшло у спадок 19/50 часток зазначено будинку. В подальшому  ОСОБА_7  на підставі договору дарування було передано  ОСОБА_4  безоплатно 31/50 частку вищезазначеного будинку, у зв`язку з чим та на підставі висновку щодо технічної можливості виділу в окрему одиницю об`єкту нерухомого майна - садибний (індивідуальний) житловий, державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар О.М.,внесено зміни у право власності на об`єкт нерухомого майна та зареєстровано за ОСОБА_4 1/1 частки власності на житловий будинок. В подальшому Ѕ частка даного будинку була відчужена ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2017 року, та на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2017 року було відчужено Ѕ частку будинку ОСОБА_2 .. Проте, в подальшому зазначені частки вищевказаного будинку на підставі договорів купівлі-продажу були відчужені ОСОБА_1 , у зв`язку із чим на момент звернення до суду із позовною заявою, ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, позивач стверджує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 2554 від 21.06.2017 року та № 2545 від 2106.2017 року шляхом продажу ОСОБА_8 набули у власність по 1/2 частин житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 . Державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим О.В зареєстровано поділ нерухомого майна, в результаті якого зареєстровано спільну часткову власність по 1/2 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 , та на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 . Таким чином, позивач вказує на те, що в процесі поділу об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 38,3кв.м., утворилось три нових об`єкти загальною площею 99 кв.м. ( АДРЕСА_1), 104.8 кв.м. (АДРЕСА_2) та 106,2 кв.м. ( АДРЕСА_3 ). Разом з тим, як зазначає прокурор, згідно інформації, наданої Департаментом комунальної власності Одеської міської ради рішення щодо передачі у власність чи користування земельних ділянок, за адресою: АДРЕСА_1 , Одеською міською радою не приймались, звернення щодо оформлення землекористування за вказаною адресою до Департаменту не надходили. Окрім того, відсутні відомості щодо звернення за реєстрацією дозвільної документації на вищезазначені об`єкти будівництва.
Прокурор стверджує, що на земельних ділянках, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані об`єкти незавершеного будівництва - три двоповерхові котеджі, і на момент перевірки на вищевказаних земельних ділянках велись будівельні роботи. Позивач посилається на те, що державним інспектором було видано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 приписи щодо усунення порушення земельного законодавства, а саме оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. у 30 денний термін з дня отримання припису. Крім того, в Управлінні відсутні будь-які відомості щодо звернення за одержанням права на виконання будівельних робіт за вказаною адресою. Враховуючи викладене, прокурор вважає, що оскільки забудовник ОСОБА_2 не тільки не виконав приписи Управління ДАБК ОМР щодо приведення у первісний стан об`єкту самочинного будівництва, а навпаки вжив заходи щодо незаконної реєстрації права власності на новостворений самочинний об`єкт будівництва, є всі підстави для знесення цього об`єкта самочинного будівництва.
Також, прокурор стверджує, що вказаний самочинно побудований ОСОБА_2 об`єкт знаходиться на земельній ділянці, яка йому не належить, а перебуває у власності територіальної громади м. Одеси. З посиланням на те, що записи про реєстрацію права власності на житлові будинки у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно містять недостовірні відомості про наявність права власності на самовільно реконструйований об`єкт нерухомості, прокурор вважає, що вони підлягають скасуванню за рішенням суду, як і реєстрація права власності на самовільно реконструйований об`єкт нерухомості, а договори купівлі-продажу повинні бути визнані недійсним.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року вирішено позовні вимоги Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради задовольнити частково, вирішено скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок розташований в АДРЕСА_2 ; на житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про внесення змін до права власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 ; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_3 ; визнати недійсними договори купівлі-продажу від 12.08.2017 року зареєстрований в реєстрі за №1238, від 12.08.2017 року зареєстрований в реєстрі за №1234; від 16.08.2017 року зареєстрований в реєстрі за №1259; зобов`язати ОСОБА_2 знести самочинно збудовані двоповерхові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; та стягнути відповідачів витрати по сплаті судового збору. В решті позовних вимог вирішено відмовити (т.3, а.с.65-91).

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді апеляційної інстанції. 
24 липня 2019 року до Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на вищезазначене рішення, в якій апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуваним рішенням було незаконно позбавлено апелянта права власності на житлові будинки, оскільки вони були набуті апелянтом у відповідності до вимог діючого законодавства та зовсім не взято судом до уваги та не надано належної оцінки жодним із доводів проти задоволення зазначеного позову, котрі були надані сторонами до суду першої інстанції. Крім того, апелянт зазначає, що в позивача відсутнє право на звернення із зазначеним позовом до суду, оскільки спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності та відповідно право на звернення із зазначеними позовними вимогами мають право відповідні органи місцевого самоврядування. Також апелянт зазначає, що судом не взято до уваги той факт, що під час проведення зазначеної в позовній заяві перевірки відсутні дані про проведення фото-, відео фіксації виконання таких робіт. Крім того, апелянт також просить суд поновити строк на апеляційне оскарження, у зв`язку із тим, що копію оскаржуваного рішення апелянтом на момент звернення до суду із апеляційною скаргою отримано не було (т.3, 117-130).
30.08.2019 року представник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що була проведена перевірка, в ході якої встановлено, що відповідач ОСОБА_2 здійснював будівництво зблокованого трьохсекційного будинку шляхом знесення існуючого будинку. Проекту та дозвільну документація на виконання будівельних робіт ОСОБА_2 на момент перевірки не надав. Представник зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем здійснена самочинна реконструкція житлового будинку, що призвело до збільшення площі житлового будинку за рахунок самовільного зайняття земельної ділянки, яка належить до комунальної власності, тобто є власністю територіальної громади м. Одеси. Тому представник просить відмовити в задоволені апеляційної скарги, а оскаржуване рішення - залишити без змін (т. 3, а.с. 149-156).
Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 Пунтус Д.В. 22.11.2019 року подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що Одеська міська рада як власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за відповідачем як за особо, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці територіальної громади, а тому майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво. Документи, що підтверджують право користування земельною ділянкою відповідач не оформив та вчиняє дії, спрямовані на набуття права власності на самочинно збудовані двоповерхові будівлі. З огляду на вказане заступник керівника прокуратури вважає, що доводи апеляційної скарги щодо наявності підставі щодо скасування рішення суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є необгрутованими (т. 3, а.с. 175-191).
30.03.2020 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року (т. 4, а.с. 25-32), яка була залишена без руху ухвалою судді Одеського апеляційного суду Дрішлюка А.І. в зв`язку з пропуском строку на подання апеляційної скарги (т. 4, а.с. 44-48). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.04.2020 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (т. 4, а.с. 73-77).
13.11.2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 подав пояснення по справі, в яких підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_1 (т. 4, а.с. 120-130). 
В судовому засіданні 13.05.2021 року прокурор Дичко В.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Представник ДАБК - Картавцева А.М. також просила відхилити апеляцій скаргу. Приватний нотаріус Чернишева Н.Г. подала клопотання про розгляд справи без її участі. 
07.05.2021 року представник ОСОБА_1 – адвокат Безродна О.В. направила до суду клопотання про розгляд справи без участі. 11.05.2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 також подав клопотання про розгляд справи за відсутності учасника справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Позиція апеляційного суду по справі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з врахуванням предмету та підстав заявленого позову в суді першої інстанції. 
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що документи, що б свідчили про наявність земельної ділянки у власності чи користуванні та документи, що б свідчили про прийняття до експлуатації житлового будинку загальною площею 99 кв.м. (житловою площею 42,4 кв.м.) розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 , як власниками цього будинку на той період часу, не надавалися та державним реєстратором не вивчалися.
Аналогічно, в порушення вищевказаних норм законодавства, державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим О.В. на підставі технічного паспорту інвентаризації нерухомого майна, виготовленого ФОП  ОСОБА_14  від 10.08.2017 та інженером з інвентаризації нерухомого майна  ОСОБА_15 , а також висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, виданого ФОП  ОСОБА_14  10.08.2017 за №118/08, зареєстровано поділ нерухомого майна, в результаті якого зареєстровано спільну часткову власність по 1/2 за ОСОБА_2  та ОСОБА_3  на житловий будинок, розташований по    АДРЕСА_2 , загальною площею 104,8кв.м., житловою площею 45,3 кв.м., та на житловий будинок, розташований по    АДРЕСА_3 , загальною площею 104,8 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м. (індексний номер рішення: 36599794 від 14.08.2017).
Виходячи з того, що законні підстави для набуття ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності на житлові будинки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , були відсутні, відповідні рішення державних реєстраторів скасовані, договір купівлі-продажу, укладений 12.08.2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 1238 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рогатіним В.О. про продаж ОСОБА_3 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , договір купівлі продажу від 12.08.2017року, зареєстрований в реєстрі за №1234 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рогатіним В.О. про продаж ОСОБА_2 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , та договір купівлі-продажу від 16.08.2017 року, зареєстрований в реєстрі за №1259 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рогатіним В.О. про продаж ОСОБА_3 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , суд першої інстанції вирішив визнати недійсними, як такі, що суперечать положенням Конституції України та Цивільного кодексу України, стосовно права виключно власника розпоряджатися належним йому майном.
Крім того, суд виходив з того, що вимога скасування державної реєстрації права власності є похідною від вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, а тому, первісне скасування державної реєстрації права власності є підставою для визнання усіх подальших правочинів, які були укладені після скасування державної реєстрації права власності, недійсними.
ОСОБА_4 , яка є стороною договорів купівлі-продажу, які прокурор просить визнати недійсними, визначена в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а ОСОБА_8 , який також є стороною договорів купівлі-продажу взагалі не є учасником даної справи.
Одеська міська рада як власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за відповідачем як за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, а тому майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво. Документи, що підтверджують право користування самовільно зайнятою земельною ділянкою відповідач не оформив та вчиняє дії, спрямовані на набуття права власності на самочинно збудовані двоповерхові будівлі, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в частині зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно збудовані двоповерхові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Невжиття Одеською міською радою та Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю правових заходів для захисту інтересів територіальної громади свідчать про бездіяльність вказаних органів, що є підставою для звернення Одеської місцевої прокуратури № 1 з даним позовом до суду для захисту інтересів держави відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скарги вважає за необхідне зазначити наступне
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції рішенням Народного суду Київського району м. Одеси від 26.12.1975року було визнано право власності на 31/50 частку житлового будинку, який в цілому складається з житлова площа - 19,1кв.м., загальна площа - 38,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 , та 19/50 частки цього будинку за ОСОБА_6 (т 1., а.с. 43-44).
04.08.2010 року державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З.В. ОСОБА_8 , який є онуком та спадкоємцем до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №5-1669, на 19/50 часток житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового кам`яного будинку під літерою «А», житловою площею 19,1кв.м., надвірних будівель, розташованих на земельній ділянці площею 330кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні (т.1, а.с. 46).
13.09.2016 року Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-545 ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 31/50 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , який в цілому складається з одного житлового будинку, зазначеного на схематичному плані літ. А, житловою площею - 19,1кв.м., загальною площею - 38,3кв.м., та господарських будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці площею 0,0330га, яка знаходиться у фактичному користуванні.
02.11.2016 року ОСОБА_7 на підставі договору дарування частки житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №5-2101, передав у власність безоплатно ОСОБА_4 31/50 часток житлового будинку під АДРЕСА_1  (т.1, а.с. 50).
Зі змісту витребуваної судом реєстраційної справи щодо житлового будинку, об`єкту житлової нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В., на підставі технічного паспорту, виданого ФОП ОСОБА_17 20.03.2017року, висновку щодо технічної можливості виділу в окрему одиницю об`єкту нерухомого майна - садибний (індивідуальний) житловий за адресою: АДРЕСА_1 , та присвоєння нової адреси, виданого ОСОБА_18 , свідоцтва про право на спадщину № НОМЕР_1 , виданого 04.08.2010року, зареєстровано за  ОСОБА_8 право власності на житловий будинок, житловою площею 13,3кв.м., загальною площею - 58,8кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , (індексний номер рішення: 34559135 від 31.03.2017) (т.2, а.с. 2-73).
Державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар О.М., на підставі технічного паспорту, виданого ФОП ОСОБА_19 від 09.06.2017, висновку щодо технічної можливості виділу об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , виданого ФОП ОСОБА_19 09.06.2017, внесено зміни у право власності на об`єкт нерухомого майна та зареєстровано за ОСОБА_4 1/1 частки власності на житловий будинок, загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 19,1кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (індексний номер рішення: 35711668 від 16.06.2017).
Таким чином, судовим розглядом встановлено, що в результаті поділу житлового будинку під літерою «А», загальною площею 38,3кв.м., житловою площею 19,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , утворилось два самостійні об`єкти нерухомості: житловий будинок загальною площею 58,8 кв.м., житловою площею 13,3 кв.м., та житловий будинок загальною площею 38,3кв.м., житловою площею 19,1 кв.м.
У подальшому, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2017року, зареєстрованого в реєстрі за №2562, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г., продала 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 38,3кв.м., житловою площею 19,1кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , а на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2017року, зареєстрованого в реєстрі за №2570, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г., продала 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 38,3кв.м., житловою площею 19,1кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 28-29, 35-36).
При цьому, при укладенні зазначених договорів купівлі-продажу ОСОБА_4 надала приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г. заяву, в якій повідомила, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , частка якого відчужується за цим договором, знаходиться у фактичному користуванні, державний акт чи свідоцтво про право власності на нерухоме майно на земельну ділянку не видавалися, заява до відповідної установи щодо приватизації вищезазначеної земельної ділянки нею не подавались (т.1, а.с. 31). 
Державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим О.В. на підставі технічного паспорту, виготовленого ФОП « ОСОБА_14 » від 10.08.2017року та довідки про показники об`єкта нерухомого майна, серії та номер 117/08 від 10.08.2017, виданого ФОП « ОСОБА_14 » внесено зміни до права власності, в результаті чого, площа об`єкту нерухомого майна, житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , збільшилась з загальної площі - 38,3 кв.м. до 99,0кв.м., житлової площі - з 19,1 кв.м. до 42,4 кв.м. (індексний номер рішення: 36566314 від 10.08.2017) (т.1, а.с. 22-27).
12.08.2017року ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу за №1238, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рогатіним В.О., передала 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 99 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 61-63).
Крім цього, 12.08.2017 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №1234 посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рогатіним В.О., передав 1/2 частку спільної власності на житловий будинок загальною площею 99 кв.м., житловою площею 42,4кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 50-52).
Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, загальною площею 99 кв.м., житловою площею 42,4кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу №2554 від 21.06.2017року та договору купівлі-продажу №2545 від 21.06.2017року шляхом продажу ОСОБА_8 набули у власність по 1/2 частин житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 58,8кв.м., житловою площею 13,3 кв.м. (т.1, а.с. 32-34; т.2, а.с. 85-86).
В подальшому, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснили реконструкцію житлового будинку розташованого по АДРЕСА_2 .
Державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим О.В., на підставі технічного паспорту, виготовленого ФОП « ОСОБА_14 » від 10.08.2017, та висновку щодо можливості поділу, серії та номер 118/08 від 10.08.2017, виданого ФОП « ОСОБА_14 », зареєстровано поділ нерухомого майна, в результаті якого зареєстровано спільну часткову власність по 1/2 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 , загальною площею 104,8кв.м., житловою площею 45,3 кв.м., та на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 104,8 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м. (індексний номер рішення: 36599794 від 14.08.2017).
16.08.2017 року ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу за №1259, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рогатіним В.О., передала 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 104,8 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у власність ОСОБА_1 (т.2, а.с. 90-91).
Таким чином, суд зазначає, що в процесі поділу об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 38,3кв.м., утворилось три нових об`єкти: загальною площею 99 кв.м. ( АДРЕСА_2 ) та 106,2 кв.м. ( АДРЕСА_3 ).
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 99,00кв.м. - належить на праві власності ОСОБА_1 ; житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 104,8кв.м. - належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 106,2кв.м. - належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Разом з тим, згідно листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 11.09.2017року №0119/2170-09-02, рішення щодо передачі у власність або надання в оренду земельної ділянки, за адресою:  АДРЕСА_1 , Одеською міською радою не приймались (т.1, а.с. 38).
Зі змісту листа Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 08.11.2017року №10-15-0.501-1099/90-17 вбачається, що відповідно до акту державного інспектора Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №679-ДК/626/АП/09/01/-17 від 27.10.2017року, відповідно до інформації, наданої відділом у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, відповідно до Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та примірників договорів оренди землі станом на 31.12.2012 у Відділі відсутня інформація щодо реєстрації державних актів та договорів оренди на земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 40-42).
Згідно інформації, наданої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 16.08.2017року, у єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення та доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо одержання права на виконання будівельних робіт або прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . В Управлінні відсутні відомості щодо звернення за одержанням права на виконання будівельних робіт за вказаною адресою.
Станом на момент перевірки на земельних ділянках, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані об`єкти незавершеного будівництва - три двоповерхові котеджі. Станом на жовтень - листопад 2017 року на вищевказаних земельних ділянках велося будівництво (т.1, а.с. 41).

Мотиви апеляційного суду
Предметом спору в даній справі є матеріально-правові позивача (заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі УДАБК ОМР та ОМР) про скасування рішень державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та його знесення як такого, що має статус самочинного будівництва.
Правовими підставами для знесення самочинного будівництва прокурор вказав порушення положень ст.376 ЦК України, зазначивши, що самочинно збудовані нерухомі об`єкти знаходяться на земельній ділянці, яка була самовільно захоплена відповідачем ОСОБА_2 , який не надав жодних доказів, які б підтверджували право користування земельною ділянкою. Також позивач зазначав, що відсутня інформація про одержання права на виконання будівельних робіт або прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. 
Правове регулювання спірних правовідносин, зокрема, в частині самочинного будівництва, здійснюється на підставі ст. 376 ЦК України, відповідно до частини 1 якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, нерухоме майно вважається самочинним будівництвом в разі наявності хоча б однієї з умов, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦК України.
Частиною 4 ст. 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що рішенням Народного суду Київського району м. Одеси від 26.12.1975 року було визнано право власності на 31/50 частку житлового будинку, який в цілому складається з житлова площа - 19,1кв.м., загальна площа - 38,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 , та 19/50 частки цього будинку за ОСОБА_6 (т 1, а.с. 43-44). 
В подальшому вказане майно у відповідних частинах було успадковане ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а потім відчужене ними.
В подальшому частки вказаного будинку були успадковані та відчужені, про що вище зазначалось апеляційним судом.
Відповідно до ст. 90 Земельного Кодексу УРСР від 08.07.1970 року, який був чинний на момент ухвалення Народним судом рішення,на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. 
При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. 
Відповідно до ст. 91 ЗК УРСР від 08.07.1970 року особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок.
Як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, в саме в п. 5.5 держава врегулювала питання постійного землекористування шляхом передачі земельних ділянок у приватну власність громадян. В приватну власність громадян було передано земельні ділянки, які використовувалися ними для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва.
Набуття громадянином права власності на земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні, в загальному порядку, визначеному статтею 118 Кодексу, не передбачає встановлення обмеження щодо строків набуття цього права. Приписи пункту 6 Перехідних положень Кодексу є нормами процесуального права і тому не повинні обмежувати норми матеріального права щодо права власності на землю та його набуття громадянами. Строк на переоформлення право користування земельної ділянки на право власності чи на право довгострокої оренди положеннями діючого законодавства не встановлений, що, в тому числі, встановлено вище зазначеним рішенням Конституційного суду України. 
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Отже, земельна ділянка знаходилась в користуванні попередніх власників відповідно до чинного на відповідний період законодавства. Зі зміною законодавства правовий статус земельної ділянки було змінено, що передбачає, однак не зобов`язує на проведення відповідної процедури переоформлення земельної ділянки . Протягом тривалого часу, починаючи з 1975 року та до 2017 року, спори між власниками житлового будинку (які набули право власності вперше та ті, які набули право власності в подальшому) та органами державної чи місцевої влади щодо статусу земельної ділянки були відсутні.
Згідно з ч.1ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Враховуючи вище наведене, позиція позивача щодо проведення будівництва на самовільно захопленій земельній ділянці, яка перебуває у власності територіальної громади, не відповідають дійсності та не дають підстав для застосування положень ч. 4 ст. 376 ЦК України.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ст.376 ЦК України є крайньою мірою впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. 
Такий висновок про застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі №6-1721цс16.
Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
В зв`язку з наведеним апеляційний приймає до уваги відповідні доводи апеляційної скарги та скасовує рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання знести об`єкти нерухомого майна з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що в позовній заяві позивач просив суд зобов`язати знести ОСОБА_2 спірні об`єкти нерухомого майна, в той час як на момент розгляду даної справи ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частина житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2 .

Щодо інших доводів апеляційної скарги.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 99,00кв.м. - належить на праві власності ОСОБА_1 ; житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 104,8кв.м. - належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 106,2кв.м. - належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Станом на момент перевірки на земельних ділянках, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані об`єкти незавершеного будівництва - три двоповерхові котеджі. Станом на жовтень - листопад 2017 року на вищевказаних земельних ділянках велося будівництво (т.1 а.с. 41). 
Згідно актів, складених за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт №000834, №001110, №001111, перевірено дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті: виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_3 , в ході перевірки встановлено, що ОСОБА_2 виконуються будівельні роботи з нового будівництва шляхом знесення існуючого будинку. Усі виявлені факти підтверджуються фотофіксацією. Проектну та дозвільну документацію на виконання будівельних робіт ОСОБА_2 під час перевірки не надав. Таким чином, ОСОБА_2 виконує будівельні роботи з нового будівництва двоповерхового житлового будинку шляхом знесення існуючого будинку за адресою: АДРЕСА_3 , без отримання права на виконання таких робіт, чим порушено ч. 1 ст. 34 та абз. 1 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та абз. 2 п. 5 порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за №466 від 13 квітня 2011року (т.1 а.с. 67-87, 90-109).
У подальшому, 15.08.2017року головним спеціалістом інспекційного відділу №1 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради були видані ОСОБА_2 приписи про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, в яких головний спеціаліст вимагав зупинити виконання будівельних робіт на об`єкті з 15.08.2017року. Набути в установленому законом порядку право на виконання будівельних робіт за адресами: АДРЕСА_3 , або привести самочинно збудований об`єкт у відповідність до договору купівлі-продажу від 21.06.2017року в термін до 15.10.2017року (т. 1 а.с. 88-89, 110-111).
Крім того, зі змісту листа Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 08.11.2017року №10-15-0.501-1099/90-17 вбачається, що державним інспектором було видано гр. ОСОБА_2 припис 679-ДК/0341Пр/03/01/-17 від 30.10.2017, яким було зобов`язано усунути порушення земельного законодавства, а саме оформити правовстановлюючі документи на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна двоповерхові котеджі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 у 30 денний термін з дня отримання припису. А також, державним інспектором було видано гр. ОСОБА_3 припис №679-ДК/0340Пр/03/01/-17 від 30.10.2017, яким було зобов`язано усунути порушення земельного законодавства, а саме оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку, на якій розташовано об`єкт нерухомого майна - двоповерховий котедж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у 30 денний термін з дня отримання припису. Державним інспектором було видано гр. ОСОБА_1 припис №679-ДК/0339Пр/03/01/-17 від 30.10.2017, яким зобов`язано усунути порушення земельного законодавства, а саме оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна - двоповерховий котедж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у 30 денний термін з дня отримання припису.
Відповідно до ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Разом з тим, за обставинами даної справи позивач не заявляв позовних вимог щодо проведення перебудови спірних об`єктів нерухомого майна. 
Відповідно до положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). 
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).
Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи тощо.
Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.
У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів (постанова КЦС ВС від 22.01.2020 року, справа № 520/7397/15-ц).
Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року)
В даній справі житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частина будинку за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 . А Інша 1/2 частина будинку за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 , а житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у відношенні набувача ОСОБА_1 має місце як мінімум трьорівнева перевірка державою правомірності набуття права власності та його відчуження, та відповідно, три рівня гарантій законності проведеної процедури щодо придбаного нерухомого майна.
Зокрема, обов`язок державних реєстраторів переконатися, що перехід права власності відбувався відповідно до закону (постанова КЦС ВС від 13.11.2019 року в справі № 645/4220/16-ц). Тобто, ОСОБА_1 була другим та третім, відповідно, набувачем нерухомого майна, та не могла знати про допущені порушення законодавчих положень в процесі набуття права власності першим набувачем, до того ж, як було зазначено, процес переходу права власності контролювався уповноваженими на те державою органами, на які законом покладені обов`язки щодо перевірки правомірності відповідних процедур.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Повертаючись до положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції необхідно звернути увагу на те, що особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника, чого судом першої інстанцій під час розгляду справи зроблено не було.
Як зауважив ЄСПЛ в рішенні «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02.03.2011 року в п.п. 40-42, 44 згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Отже, враховуючи наведене варто зауважити, що вирішуючи справи відповідної категорії суди повинні враховувати, що визначальним є наявність необхідних умов, передбачених нормами діючого законодавства для притягнення винних осіб до відповідальності. При цьому ключовими є особливості обставин кожної конкретної справи. Тобто суд, досліджуючи матеріали справи та доказову базу, має встановити ступінь вини осіб, які порушили норми законодавства, та визначити міру їх відповідальності. При цьому, необхідно враховувати статус кожної особи у відношенні спірних правовідносин (забудовувач, що допустив порушення законодавства, добросовісний або недобросовісний набувач, державний реєстратор тощо). Особа, яка не знала та не могла знати про порушення закону не повинна нести відповідальності за незаконні дії інших осіб. 
Колегія суддів дослідивши в сукупності обставини даної справи, норми діючого національного та міжнародного законодавства, практику судових органів вищих інстанцій враховуючи, що право на житло є невід`ємним правом людини, гарантованим Конвенцією та Конституцією України, а позбавлення житла є крайньою мірою, дійшла висновку, що задоволення позову у цій справі матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на останнього набувача нерухомого майна, а отже, буде непропорційним.
Так, відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», в редакції на момент пред`явлення позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, відповідно до якого сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. 
Саме до вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 25 серпня 2020 року по справі № 760/21223/17, провадження № 61-35929св18. Позиція щодо наявності у прокурора підстав представництва інтересів держави в суді у випадку бездіяльності уповноважених на здійснення функцій держави органів закріплена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16. 
Таким чином, оскільки прокурор виходив з того, що за наявними у нього даними порушені права та інтереси держави в особі УДАБК ОМР та ОМР, то він мав право на звернення до суду з відповідним позовом.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє частково апеляційну скаргу, оскаржуване рішення скасовує та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в особі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича, Державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В., треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рогатін Владислав Олексійович, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Чернишева Наталія Георгіївна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію право власності, знесення самочинно збудованих двоповерхових будівель - відмовити.
       
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                        А.І. Дришлюк

                                                                       Р.Д. Громік

                                                               М.М. Драгомарецький 

Повний текст цієї постанови складено 24 травня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дришлюк

13.05.2021 року                                                                 м. Одеса