Ухвала
Іменем України
 
07 червня 2021 року
місто Київ
 
справа № 739/203/21
провадження № 61-8279ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - суддя Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області Качура Олена Олексіївна, 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 березня 2021 року у складі судді Смаль І. А. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 травня 2021 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Бечка Є. М., Шарапової О. Л., 
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
ОСОБА_1 у лютому 2021 року звернувся до суду з позовом до судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області Качури О. О. про визнання неправомірним ненадання відповіді на заяву та зобов`язання судді надати відповіді на такі запитання: чому в ухвалі від 28 січня 2020 року суддею зазначена недостовірна інформація про те, що підготовче судове засідання у справі неодноразово відкладалося за клопотанням сторін; чому підготовче провадження, строк якого встановлено 60 днів + 30 днів, тривало 6 місяців і 28 днів, допоки ОСОБА_1 не написав заяву від 15 січня 2020 року про закриття провадження у справі. Позов обґрунтовано тим, що зазначену заяву ним подано у порядку статті 1 Закону України 
«Про звернення громадян». Відповідь на заяву, у встановлений статтею 20 цього Закону строк ОСОБА_1 не отримав.
Ухвалою судді Чернігівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року підсудність справи у порядку частини першої статті 26 ЦПК України визначено Сосницькому районному суду Чернігівської області.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області Качура О. О. про зобов`язання вчинити певні дії.
Суд першої інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19), відповідно до якого вчинені суддею процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскарженні до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняють чи ухвалюються.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 05 травня 2021 року ухвалу Сосницького районного суду від 02 березня 2021 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції та додатково констатував, що посилання ОСОБА_1 на положення статей 1, 20 Закону України «Про звернення громадян» не є підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки наведені норми права не регулюють спірні правовідносини.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 12 травня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 березня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 травня 2021 року, ухвалити нове рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд першої інстанції допустив помилку під час встановлення предмета позову, оскільки заявник не оскаржував процесуальні дії чи рішення судді, ініціювавши зазначений позов. На переконання заявника, у зверненні він просив повідомити, чому у процесуальному рішенні судді зазначена недостовірна інформація, а також порушено строки розгляду його позову. ОСОБА_1 вважає, що оскільки суддя не є суб`єктом владних повноважень, а є посадовою особою, тому він правомірно звернувся у порядку цивільного судочинства із позовом до судді на підставі вимог Закону України «Про звернення громадян».
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, після її перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦК Україні особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 13 ЦК України).
Згідно зі статтями першої та другої статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області Кочури О. О. із вимогою надання пояснень та відповіді щодо процесуальних дій судді, вчинених під час здійснення правосуддя у цивільній справі № 739/883/19, у якій позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, зокрема позивач просив надати пояснення, чому підготовче провадження тривало із порушенням процесуальних строків, визначених законом тощо.
Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються (частини перша, друга статті 124 Конституції України).
Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України 
«Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
Рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.
Судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.
Отже, якщо позивач вважав, що суди або судді, які діяли від імені суду, допустили порушення норм права під час розгляду його справи, він мав можливість оскаржити ухвалені у цій справі судові рішення до суду вищої (касаційної) інстанції у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.
Беручи до уваги принцип незалежності суду, засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу), будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави, недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року, ухваленій у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399 цс 18), зробила висновок, що усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). За змістом пункту 19 Великої хартії суддів (Основоположних принципів) у кожній державі закон чи фундаментальна хартія суддів повинні визначати неналежну поведінку, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність та відкриття дисциплінарного провадження щодо судді. Тобто, за наявності для цього підстав і у визначеному законом порядку суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відповідну неналежну поведінку. 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами цивільного чи адміністративного судочинства, відповідно, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.
Отже, аналізуючи зміст позовних вимог ОСОБА_1 , а також касаційної скарги, у якій заявник зазначає, що звертаючись із позовом до судді, вимагав пояснень щодо порушення процесуальних строків, допущенних суддею під час розгляду його позову (справа № 739/883/19). Наведене дозволяє зробити висновок, що така процесуальна вимога (позов) свідчить про незгоду заявника із процесуальним рішенням судді та здійсненням ним уповноважених професійних обов`язків.
Тобто, ОСОБА_1 , вважаючи, що суддя допустила порушення процесуальних строків під час здійснення правосуддя у справі № 739/883/19, зокрема щодо строків розгляду справи, міг реалізувати своє право шляхом ініціювання відповідного звернення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності або наведення відповідних заперечень поряд з іншими підставами апеляційного оскарження рішення цього судді у межах розгляду саме зазначеної цивільної справи.
Доводи ОСОБА_1 щодо правового обґрунтування його позову до судді із посиланням на Закон України «Про звернення громадян» не має правового значення, оскільки у цій справі визначальним є підстави позову із вимогами до судді.
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано зробив висновок, що позов ОСОБА_1 до судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області Кочури О. О. із наведеними процесуальними вимогами, не підлягає розгляду судом, відповідно не може бути відкрито провадження у цивільній справі за таким позовом.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 березня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 травня 2021 року є необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області Качури Олени Олексіївни про зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний
 
                                                                                                            І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                            В. В. Яремко