ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/11325/18	Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М. 	
Провадження № 22-ц/817/392/21 	Суддя - доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 304010000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Парандюк Т. С., Щавурська Н. Б., 
за участю секретаря - Стецюк М.А. 
та сторін: представників позивача ОСОБА_1 - адвокатів Хлєбнікова С.В., Нагнибіди В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/11325/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Хлєбнікова Сергія Володимировича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2020 року, ухваленого суддею Черніцька І.М., повний текст якого складений 20 березня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення правочину та визнання його недійсним, -
В С Т А Н О В И В:
у червні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про здійснення тлумачення одностороннього правочину, написаного ним 23 червня 2011 року, на користь відповідача, а саме: щодо наявності або відсутності зобов`язання з повернення грошових коштів в сумі 1 200 000 гривень, що еквівалентно 150 000 доларів США, отриманих позивачем від відповідача, згідно цього одностороннього правочину; щодо наявності або відсутності зобов`язання з відшкодування збитків ОСОБА_1 ОСОБА_2 , внаслідок невиконання позивачем зобов`язання з безоплатної передачі частини власних земельних ділянок відповідачу, згідно цього одностороннього правочину; визнання недійсним одностороннього правочину, написаного ОСОБА_1 23 червня 2011 року на користь ОСОБА_2 ; стягнення з відповідача судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1  зазначив, що він є власником двох земельних ділянок (паїв) загальною площею 6,74 га, які знаходяться на території Шляхтинецької сільської ради на підставі Державних актів відповідно ЯЛ №062808 та ЯЛ №062809. У червні 2011 року відповідач запропонував йому допомогу у здійсненні заходів, пов`язаних із зміною цільового призначення вищезазначених земельних ділянок з категорії орної (сільськогосподарського призначення) у категорію земель житлової та громадської забудови. Дана допомога полягала в тому, що ОСОБА_2 мав надати йому, на безповоротній основі грошові кошти в сумі 1 200 000 грн. при умові відчуження ним частини цих земельних ділянок йому по ціні нижче ринкової у вигляді договору дарування. Погодившись на такі умови, 23.06.2011 року він підписав на вимогу відповідача, письмовий документ, в якому було зазначено розмір грошової допомоги, яку відповідач повинен був передати йому протягом трьох днів. Посилаючись на наведене та те, що відповідач не надав коштів, зміну цільового призначення вищезазначених земельних ділянок не було проведено, у зв`язку з чим відчуження останньому частини земельних ділянок не відбулось. У подальшому між ними виник спір щодо наявності чи відсутності зобов`язань позивача перед відповідачем. Протягом 2012-2018 років відповідач неодноразово звертався до суду із позовами про стягнення з нього грошових коштів в сумі 1 200 000грн., інфляційних втрат та трьох процентів річних. Підставою для всіх звернень відповідача став односторонній правочин, написаний ним 23.06.2011 року під диктовку відповідача, згідно якого нібито він отримав від відповідача 1 200 000 грн., що еквівалентно 150000 доларам США. Позивач вказує, що будь-яких коштів від відповідача не отримував. Крім того, у вищезазначеному договорі немає посилання на зобов`язання щодо повернення грошових коштів у випадку їх отримання, оскільки грошові кошти повинні були передаватись як безповоротна грошова допомога. Також позивач вказав, що зміна цільового призначення земельних ділянок не відбулась з незалежних від нього причин, а тому і не могла відбутись купівля-продаж частини земельних ділянок. Посилаючись на те, що односторонній правочин від 23.06.2011 року є таким, що не спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним, написаний ним, позивачем, 23.06.2011 року під диктовку відповідача та під впливом обману зі сторони останнього, зміст правочину не відповідав його внутрішній волі, передача коштів не відбулась, позивач просив визнати правочин недійсним.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення правочину та визнання недійсним правочину від 23 червня 2011 року — відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  — адвокат Хлєбніков Сергій Володимирович просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2020 року у цивільній справі №607/11325/18 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі, а також стягнути судові витрати з відповідача, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно і всебічно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому, рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 — адвокат Хлєбніков С.В. зазначив, що у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 березня 2019 року у справі №607/3400/18 встановлено, що договором від 23 червня 2011 року було передбачено передачу відповідачем у власність позивача частини вказаних земельних ділянок за кошти одержані за Договором в строк до 31 грудня 2011 року. Факт укладення вказаного Договору підтверджується Розпискою відповідача від 23 червня 2011 року про одержання від позивача грошових коштів, яка складена у присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Існування належних, допустимих та достатніх доказів існування домовленостей сторін про зобов`язання відповідача повернути позивачу кошти в розмірі саме 150 000 доларів, судом не встановлено. Отже, відмовляючи ОСОБА_1 у частині тлумачення одностороннього правочину написаного ним від 23 червня 2011 року на користь ОСОБА_2 , суд фактично самоусунувся від здійснення правосуддя та судового розгляду предмету заявленого позову. В результаті проведених в рамках цивільної справи №607/11325/18 експертних досліджень були встановлені істотні обставини, що не були та не могли бути встановлені судом у цивільній справі №607/710/15-ц, та не були і не могли бути відомі суду, на час розгляду даної цивільної справи. Отже, висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №2082/19-26 від 10 жовтня 2019 року та висновок експерта за результатами судово-економічної експертизи, проведених під час розгляду даної цивільної справи, є повними, обґрунтованими, наявні відповіді на всі питання постановлені на вирішення експертів, відповіді чіткі та не мають припущень чи двозначного тлумачення, що повністю спростовує висновки Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, щодо відсутності належних та допустимих доказів, щодо написання одностороннього правочину від 23.06.2011 року під диктовку відповідача та шляхом обману, а також щодо неотримання коштів, згідно даного одностороннього правочину від 23.06.2011 року.
Відповідач своїм правом на відзив не скористався.
У судовому засіданні представники ОСОБА_1  — адвокати Хлєбніков С.В., Нагнибіда В.І. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується розміщеним оголошенням про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме на веб-порталі судової влади України.
Згідно з частинами 11-12 статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
Заслухавши пояснення представників ОСОБА_1 — адвокатів Хлєбніковв С.В., Нагнибіди В.І., ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що 23 червня 2011 року ОСОБА_1 в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 200 000 грн. в рахунок проведення ОСОБА_1 процедури зміни цільового призначення належних йому земельних ділянок (паїв) загальною площею 6,74 га, які знаходяться на території Шляхтинецької сільської ради, із земель сільськогосподарського призначення в категорію земель житлової та громадської забудови. В рахунок отриманих коштів ОСОБА_1 зобов`язався в строк до 31 грудня 2011 року передати у приватну власність ОСОБА_2 20% належних позивачу земельних ділянок (паїв) загальною площею 6,74 га, які знаходяться на території Шляхтинецької сільської ради. В подальшому після кінцевих підрахунків витрат, які будуть понесені позивачем, останній повинен додатково передати у власність відповідача 40% від належної позивачу вищезазначеної земельної ділянки, за виключенням земельної ділянки площею, яка буде співмірною понесеним позивачем витратам на переоформлення вказаної земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення у землі житлової та громадської забудови та земельної ділянки площею 20% , належної ОСОБА_1 (том 1, а.с. 8).
У зв`язку з цим позивач ОСОБА_1 надав відповідачу ОСОБА_2 власноручно написану ним розписку про отримання грошових коштів і виконання зобов`язання у строк до 31.12.2011 року (том 1, а.с. 8).
Оригінал розписки від 23.06.2011 року міститься в матеріалах справи за №607/710/15-ц.
ОСОБА_2 свої зобов`язання стосовно передачі ОСОБА_1 коштів у розмірі 1200000 грн. виконав.
ОСОБА_1 свої зобов`язання згідно розписки ввід 23.06.2011р. не виконав, що визнається сторонами спору.
Отже, між сторонами виникли зобов`язальні відносини за розпискою від 23.06.2011, які виконані відповідачем в частині оплати та не виконані позивачем в частині вчинення дій у погоджений сторонами строк. 
Вказані обставини встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 червня 2015 року у справі за №607/710/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року, згідно якого позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 1 200 000 грн. та 114 114,91грн. трьох процентів річних від простроченої суми за період прострочення з 01.01.2012 року по 03.03.2015 року.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору від 23 червня 2011 року недійсним залишено без задоволення.
ОСОБА_2 свої зобов`язання стосовно передачі ОСОБА_1 коштів у розмірі 1 200 000 грн. виконав, що підтверджується оригіналом розписки .
ОСОБА_1 свої зобов`язання згідно розписки від 23.06.2011 року не виконав, що визнається сторонами спору та підтверджується обґрунтуванням його позову.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що розписка від 23.06.2011 року про отримання ОСОБА_1 коштів від ОСОБА_2 за своєю формою, правовою природою та змістом не відповідає визначеним цивільним законодавством загальним вимогам правочину, не є правочином, який відповідно до вимог ст.215 ЦК України може бути визнаний недійсним. Вказана розписка від 23.06.2011 року є окремим документом певної форми, що має юридичне значення та підтверджує факт виникнення між сторонами спору зобов`язань та сам факт передачі коштів ОСОБА_1 в рахунок виконання ним певний дій. Доводи позивача щодо написання такої розписки під диктовку відповідача та шляхом обману є недоведеними та будь-якими належними, достатніми доказами не підтверджені. Розписка від 23.06.2011 року про зобов`язання вчинити певні дії, за своєю природою не є правочином, а тому не підлягає тлумаченню на підставі вимог ст.213 ЦК України. Разом з тим, суд вказує, що розписка від 23.06.2011 року не містить незрозумілих слів, понять, термінів, які не дають змоги з`ясувати дійсні наміри сторін, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до ст.213 ЦК України. 
Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права.
Згідно зі статтею 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.
Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17) зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.
Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні.
Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.
Враховуючи те, що між сторонами виникли зобов`язальні відносини, розписка від 23.06.2011 про зобов`язання вчинити певні дії за своєю природою не є правочином, а тому суд прийшов до обґрунтованого висновку, що на підставі ст.213 ЦК України вона не підлягає тлумаченню.
Крім цього, суд вірно вказав, що розписка від 23.06.2011 не містить незрозумілих слів, понять, термінів, які не дають змоги з`ясувати дійсні наміри сторін, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до ст.213 ЦК України.
Тому не заслуговують на увагу доводи представників апелянта, що незрозуміла природа відносин, які виникли на підставі вказаної розписки.
Також, колегія суддів вважає безпідставними твердження представників заявника, що розписка є правочином, який слід визнати недійсним, оскільки вона написана під диктовку та шляхом обману з огляду на те, що розписка від 23.06.2011, як вище зазначалось, за своєю формою, правовою природою та змістом не відповідає визначеним цивільним законодавством загальним вимогам правочину, тому не є правочином, який відповідно до вимог статті 215 ЦК України може бути визнаний недійсним.
Також доказів, що дана розписка написана під диктовку та шляхом обману суду не було надано.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Хлєбнікова Сергія Володимировича слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2020 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального та матеріального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 19 лютого 2021 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2020 року слід поновити.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — адвоката Хлєбнікова Сергія Володимировича — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2020 року — залишити без змін.
Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2020 року.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст судового рішення виготовлений 09 червня 2021 року.

Головуючий 
Судді