Постанова 
Іменем України
 
26 травня 2021 року
м. Київ
справа № 214/1249/14
провадження № 61-1896св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,Погрібного С. О.,
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - Харківський національний університет внутрішніх справ,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ніколенко Максим Євгенович, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У лютому 2014 року Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на навчання.
Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року позов залишено без розгляду. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що, представник позивача, явку якого у судове засідання судом було визнано обов`язковою, повторно у судове засідання не з`явився, що є підставою для залишення позову без розгляду.   
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у матеріалах справи містяться пояснення на обґрунтування позовних вимог та заява про розгляд справи за відсутності представника позивача. Суд не був позбавлений можливості розглянути справу за наявними у матеріалах справи доказами, а тому дійшов помилкового висновку про залишення позову без розгляду.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У лютому 2021 року  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ніколенко М. Є., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції та відкрив апеляційне провадження. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивач знав про розгляд справи та мав цікавитись результатами її розгляду, проте він звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції майже через шість років з дня її постановлення. Обставини, зазначені в апеляційній скарзі та клопотанні про поновлення строків на апеляційне оскарження, відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України, не є поважними. Апеляційний суд не врахував, що позивач не виконував покладені на нього судом процесуальні обов`язки та не з`являвся у судове засідання, тому, у зв`язку з повторною неякою позивача до суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позову без розгляду. Крім того, апеляційний суд не направив йому копію ухвали про відкриття апеляційного провадження, копію апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів чим позбавив його права на подання відзиву. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 рокувідкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ніколенко М. Є., на підставі пунктів 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме порушення норм процесуального права: статей 27, 31, частини першої статті 126, статті 157, частини другої статті 358, частини третьої статті 359, статей 360, 361, 365, 366, 367, 382 ЦПК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, в тому числі ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду після її перегляду в апеляційній інстанції, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувана постанова суду апеляційної інстанцій не відповідає.
У лютому 2014 року Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду з цим позовом до ОСОБА_1 . Представник позивача Гриценко Н. О. подав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 15-17).
04 серпня 2014 року під час розгляду справи суд першої інстанції визнав явку представника позивача обов`язковою та оголосив у справі перерву до 06 листопада 2014 року (а. с. 34).
Докази направлення позивачу судової повістки про виклик у судове засідання на 06 листопада 2014 року у матеріалах справи відсутні.
06 листопада 2014 року суд першої інстанції повторно визнав явку позивача обов`язковою та оголосив у справі перерву до 08 грудня 2014 року (а. с. 40-41).
20 листопада 2014 року представник Харківського національного університету внутрішніх справ Гриценко Н. О. направив до суду першої інстанції письмові пояснення на обґрунтування позовних вимог та заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача (а. с. 45-47).
Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року позов залишено без розгляду.
У вересні 2020 року Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на зазначену ухвалу суду першої інстанції разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2020 року позивачу поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року, апеляційну скаргу заявника залишено без руху для сплати судового збору.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Харківського національного університету внутрішніх справ на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року.
Отже, розгляд справи судом першої інстанції відбувся до набуття чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № № 2147-VIII)
Відповідно до підпункту 13 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 292 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 293 цього Кодексу.
Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали (частина друга статті 294 ЦПК України 2004 року).
Частиною третьою статті 354 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) передбачено, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Виходячи з наведеної норми необхідно дійти висновку, що сплив річного строку з дня складення повного тексту рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановлені державами-членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Аналогічний висновок про застосування норми права у подібних відносинах міститься в постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
Отже, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції.
Суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував і на порушення зазначених вимог поновив Харківському національному університету внутрішніх справ пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції від 08 грудня 2014 року зі спливом значного періоду часу (з 08 грудня 2014 року до 18 вересня 2020 року, тобто майже шість років) без наведення відповідних підстав, чим порушив принцип правової визначеності (res judacata).
Апеляційний суд не врахував, що 20 листопада 2014 року представник Харківського національного університету внутрішніх справ Гриценко Н. О. направив до суду першої інстанції письмові пояснення на обґрунтування позовних вимог та заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача (а. с. 45-47). Отже, позивач знав про розгляд справи і мав добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, у тому числі цікавитися результатом розглядом справи.
Крім того, апеляційний суд не надав оцінки тому, що ухвала Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 06 січня 2015 року, та не навів доводів про неможливість ознайомлення заявника, який є юридичною особою, з ухвалою суду у зазначеному реєстрі після її оприлюднення. 
За змістом касаційної скарги заявник фактично оскаржує ухвалу про поновлення позивачу строку на апеляційне оскарження, ухвалу про відкриття апеляційного провадження та постанову суду апеляційної інстанції від 14 грудня 2020 року.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 3 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. 
Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частина третя статті 406 ЦПК України).
З урахуванням того, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції від 08 грудня 2014 року, є підстави для скасування судових рішень Дніпровського апеляційного суду: ухвали від 02 жовтня 2020 року в частині поновлення Харківському національному університету внутрішніх справ строку на апеляційне оскарження, ухвали від 02 листопада 2020 року про відкриття апеляційного провадження та постанови від 14 грудня 2020 року про скасування ухвали суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до підпункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, оскільки оскаржувані ухвали апеляційного суду: від 02 жовтня 2020 року в частині поновлення Харківському національному університету внутрішніх справ строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції від 08 грудня 2014 року та від 02 листопада 2020 року про відкриття апеляційного провадження, постанова суду апеляційної інстанції від 14 грудня 2020 року не можуть вважатися законними й обґрунтованими та підлягають скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. При цьому апеляційному суду при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження необхідно розглянути клопотання скаржника про поновлення строку на апеляційне оскарження з урахуванням вимог частини другої статті 358 ЦПК України.
Водночас підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції від 08 грудня 2014 року відсутні.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвали Дніпровського апеляційного суду: від 02 жовтня 2020 року в частині поновлення Харківському національному університету внутрішніх справ строку на апеляційне оскарження ухвали Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року, від 02 листопада 2020 року про відкриття апеляційного провадження, та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
                                                                                                                   А. С. Олійник
                                                                                                                   С. О. Погрібний
                                                                                                                        В. В. Яремко