ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2021 року
м. Харків
справа № 646/1400/20
провадження № 22-ц/818/1540/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря Супрун Я.С.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
треті особи: Харківська міська рада, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах Харківської міської ради на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 16 листопада 2020 року у складі судді Шелест І.М.,
УСТАНОВИВ:
03 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить скасувати розпорядження від 02.11.2001 року № 5728 Відділу приватизації житлового фонду Управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради в частині визнання ОСОБА_1 співвласником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 64,2 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м.; визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.11.2001, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради в частині належності ОСОБА_1 права приватної спільної сумісної власності на житлове приміщення – квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м.
Позов обґрунтовано тим, що з серпня 2015 року по даний час позивачка проходить військову службу на посаді офіцерського складу в Національній гвардії України однак, житлом не забезпечена, на даний час мешкає за договором найму у приватній квартирі, у зв`язку з чим бажає бути прийнятою на квартирний облік за місцем проходження військової служби з метою одержання для проживання службового або орендованого військовою частиною житлового приміщення. З метою реалізації своїх прав на житло, передбачених статтею 47 Конституції України та статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в тому числі прав на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, позивач почала комплектувати необхідними документами свою облікову квартирну справу. Однак, у лютому 2020 року під час отримання відомостей у вигляді інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що на її ім`я була здійснена безоплатна приватизація житла у 2001 році. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.11.2001 , виданого на підставі розпорядження № 5728 Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради квартира АДРЕСА_1 загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , і позивачці - ОСОБА_1 . Так на момент здійснення безоплатної приватизації зазначеної квартири у 2001 році позивач була неповнолітньою дитиною, тому від її імені виступала мати ОСОБА_3 , без повідомлення про такі дії. У вказаній квартирі позивачка ніколи не проживала, а фактично проживала за місцем проходження військової служби свого батька ОСОБА_6 . Весь час до лютого 2020 року позивач вважала, що зазначена квартира є особистою власністю її бабусі ОСОБА_2 та покійного діда ОСОБА_5 . Станом на дату подання позову та відповідно до отриманої 19.02.2020 інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно частки зазначеної квартири розподілені наступним чином: 3/4 квартири знаходиться у приватній спільній сумісній власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на жило № 9-01-212827 від 02.11.2001 року; 1/8 квартири знаходиться в приватній власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину р.№ 5-3979 від 28.10.2009 року виданою 1 ОСОБА_7 ; 1/8 квартири знаходиться в приватній власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину р.№ 5-3979 від 28.10.2009 року виданою 1 ХДНК. В успадкуванні по закону частки у спільній сумісній власності, після смерті іншого співвласника квартири ОСОБА_5 , позивачка участі та спадщини не приймала. Документами про право власності на квартиру позивачка не цікавилась, з ними не ознайомлювалась. Ні мама, ні бабуся не пропонували їй ознайомитись з ними. В результаті дій співвласників квартири, в тому числі матері позивачки, бабусі та покійного діда, були порушені охоронювані законом права та інтереси позивачки, що полягають у фактичному позбавленні її права вільного вибору способу задоволення своїх житлових потреб при досягненні повноліття. Тому позивачка вважає, що вказане свідоцтво про право власності на житло безпосередньо стосуються її прав і законних інтересів. Воно було отримано відповідачами без її згоди і з досягненням позивачкою повноліття вона заперечує проти такого прийнятого рішення. Враховуючі факт її фактичного не проживання в зазначеному житлі на момент приватизації, а постійного проживання разом з батьком за іншою адресою, інші співвласники квартири в особі матері, бабусі та діда мали право самостійно та без її участі складом родини три особи приватизувати зазначену квартиру. Тому позивач вважає, що вказане свідоцтво про право власності на житло та розпорядження про приватизацію отримані з порушенням її прав, а тому мають бути визнані частково недійсними, оскільки вони обмежують її право в даний час скористатись правом на приватизацію, стати на облік та поліпшити житлові умови за місцем роботи.
Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 16 листопада 2020 року позов задоволено. Скасувано розпорядження від 02.11.2001 року № 5728 Відділу приватизації житлового фонду Управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради в частині визнання ОСОБА_1 співвласником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 64,2 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м. Визнано недійсним та скасовано Свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.11.2001 виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради в частині належності ОСОБА_1 права приватної спільної сумісної власності на житлове приміщення – квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м.
Рішення суду мотивовано тим, що з серпня 2015 позивачка проходить військову службу та перебуває на квартирному обліку для одержання службового жилого приміщення. Однак у процесі оформлення документів позивачці стало відомо, що її мати ОСОБА_3 та бабуся ОСОБА_2 , дали згоду на приватизацію спірної квартири від імені ОСОБА_1 , та отримали свідоцтво про право власності на спірну квартиру, де позивачка зазначена як співвласник. Це фактично позбавило її права, після досягнення нею повноліття скористатися правом на приватизацію житла за її власним вибором у майбутньому. Ст. 27 ЦК України зазначено, що правовий акт органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, що обмежує можливість мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є незаконним. Таким чином суд вважає, що позивачка повинна бути визнана такою, що не використала права на приватизацію державного житлового фонду та розпорядження від 02.11.2001 № 5728 повинно бути скасовано, та свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 від 02.11.2001 , видане на підставі вищезазначеного розпорядження визнано недійним та скасоване.
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2020 року, внесено виправлення в п`ятий абзац мотивувальної частини рішення (аркуш справи 143) Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Харківська міська рада, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання свідоцтва про право власності на квартиру та розпорядження органу приватизації частково недійсним та їх часткове скасування, у такій редакції: «Враховуючи викладене та беручи до уваги, що Свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.11.2001 виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради згідно з розпорядженням від 02.11.2001 № 5728 Відділу приватизації житлового фонду Управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, в частині надання позивачу у власність частини квартири АДРЕСА_1 , має бути скасованим, а тому позивач повинна бути визнана такою, що не використала права на приватизацію державного житлового фонду».
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , який діє в інтересах Харківської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що орган приватизації міський центр приватизації державного фонду в повній мірі дотримався вимог чинного законодавства, без порушення прав і інтересів малолітньої дитини та приватизація проведена на підставі наданих центру приватизації необхідних для цього документів. Так, згідно вимог ст.. 14 ЦК Української РСР, шо діяв на час виникнення спірних правовідносин, за неповнолітніми, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки ( усиновителі) або опікуни. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. На час приватизації спірної квартири позивачка була неповнолітньою особою, що не досягла 15 років, томі від її імені діяла мати- ОСОБА_3 .. Місце проживання позивачки, на момент приватизації з відповідачкою ОСОБА_3 : спірна квартира АДРЕСА_2 . Крім того, представник Харківської міської ради вважає, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, посилаючись на те, що суд не перевірив доводи на яких ґрунтується позовні вимоги, в тому числі матеріально-правовий інтересу спірних правовідносинах. Так не враховано, що приватизацію спірної квартир проведено на підставі рішення органу приватизації та оформлено свідоцтвом про право власності на житло, виданого органом приватизації відповідачам та позивачці по справі, а тому саме зазначений орган є належним відповідачем по справі.
18.03.2021 надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , яка посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін. 
Відзив мотивовано тим, що вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі є не обґрунтованими з підстав аналогічних викладеним нею в позові. Крім того вважає посилання апелянта на неналежність відповідачів з боку Харківської міської ради хибними, оскільки під час справи вона виступала в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в судовому засіданні третя особа не заявляла клопотань щодо свого процесуального статусу. Так, ініціаторами приватизації спірної квартири в 2001 році були саме відповідачі по справі, тому саме вони визначені в позові яке відповідачі по справі. 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судовим розглядом та судом першої інстанції встановлено, що  квартира АДРЕСА_1 загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , і позивачу - ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.11.2001 року ( а.с. 6).
Вищезазначене свідоцтво про право власності видане на підставі розпорядження № 5728 Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради ( а.с. 6).
Як вбачається судовою колегією, на час приватизації вищезазначеної квартири, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була малолітньою, що підтверджується копією її паспорта та свідоцтвом про народження ( а.с.13-14 ) 
Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно частки зазначеної квартири розподілені наступним чином: 3/4 квартири знаходиться у приватній спільній сумісній власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на жило № 9-01-212827 від 02.11.2001 року; 1/8 квартири знаходиться в приватній власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину р.№ 5-3979 від 28.10.2009 року виданою 1 ХДНК; 1/8 квартири знаходиться в приватній власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину р. № 5-3979 від 28.10.2009 року виданою 1 ХДНК( а.с.7-10)
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із наявності передбачених ст. 27 ЦК України правових підстав для скасувати розпорядження від 02.11.2001 № 5728 та визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.11.2001.
Разом с тим судова колегія з такими висновками погодитись не може та вважає відсутніми правові підстави для задоволення зазначених позовних вимог, оскільки суд дійшов їх з порушення норм процесуального права та матеріального права.
 Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом вказаних процесуальних норм, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно ч.1,ч.2, ч.3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як до відповідачів про визнання свідоцтва про право власності на квартиру та розпорядження органу приватизації частково недійсним та його скасування ( а.с. 2-5).
Разом с тим, приватизація житла здійснюється у порядку встановленому Законом України « Про приватизацію житлового фонду» № 2482-XII від 19 червня 1992 року.
Згідно з приписами ч.ч.1,3.,10 Закону України « Про приватизацію житлового фонду» № 2482-XII, приватизація держаного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами , організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд .
Передача квартир ( будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають право відмовити мешканцям квартир ( будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом.
Таким чином, однією з обов`язкових умов для виникнення в мешканців квартири права на приватизацію квартири є їх звернення до органів приватизації.
Як вбачається з матеріалів справи, свідоцтво про право власності на № НОМЕР_1 від 02.11.2001, видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, на підставі розпорядження № 5728 Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради від 02.11.2001( а.с.6).
Разом с тим, позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Так, належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 705/3876/18.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Так, позивачкою у якості відповідачів залучені фізичні особи, та саме до них пред`явлена вимога скасувати акти суб`єкту владних повноважень. Разом с тим судом та позивачкою не враховано, що така вимога має бути пред`явлена до органу владних повноважень, який виніс вищезазначені акти. 
Судовою колегією погоджується з доводами апелянта та вважає, що судом першої інстанції  неповністю з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та не враховано, що оспорюванні позивачкою акти, винесені Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, таким чином зазначений виконавчий орган Харківської міської ради є суб`єктом оспорюваного правовідношення та належним відповідачем у дійсній справі. 
Як вбачається з матеріалів справи позивачкою не заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення в якості співвідповідача Відділу приватизації житлового фонду  Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради до вирішення справи по суті.
Разом с тим, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача. 
Аналогічні доводи міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України визначається, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.  Разом с тим порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
У огляду на викладене вище, судовою колегією вбачається, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, таким чином апеляційна скарга представника Харківської міської ради підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.
Одночасно, судова колегія роз`яснює, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, однак не позбавляє позивача права пред`являти позов до належного відповідача.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
За змістом  ст.140 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.   Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки апеляційна скарга ХМР підлягає задоволенню з позивачки на користь апелянта підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору при зверненні до суду апеляційної інстанції у розмірі 2 522 грн 40 коп.( а.с. 169, 191). 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.
Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 16 листопада 2020 року скасувати.
Ухвалити нову постанову.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право власності на квартиру та розпорядження органу приватизації частково недійсним та їх часткове скасування  відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( паспорт № НОМЕР_3 , виданий 24.06.2019, РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь Харківської міської ради ( код ЄДРПОУ 04059243) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 522 ( дві тисячі п`ятсот двадцять дві) гривні 40 ( сорок) копійок. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24 травня 2021 року.

Головуючий                                                          О.Ю. Тичкова        

Судді                                                                                 С.С. Кругова

                                                                                Н.П. Пилипчук