УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 681/914/20
Провадження № 22-ц/4820/658/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 червня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Філіпчук О.В.,
       з участю        позивача         ОСОБА_1 ,
               представника позивача         ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Полонської міської ради Хмельницької області про визнання незаконними та скасування рішень про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою і передачу земельної ділянки у власність, скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання нечинною та незаконною технічної документації із землеустрою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 10 лютого 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_3 , Полонської міської ради Хмельницької області (далі – Рада) про визнання незаконними та скасування рішень про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою і передачу земельної ділянки у власність, скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання нечинною та незаконною технічної документації із землеустрою.
ОСОБА_1 зазначив, що 19 грудня 2016 року він звернувся до Ради з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,07 га та 0,18 га, розташованих по АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства. Рада неодноразово відмовляла йому у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок, які раніше перебували у користуванні ОСОБА_4 , однак ці відмови визнані судом незаконними.
За життя ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_1 , та прилеглу до нього земельну ділянку площею 0,53 га. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, внаслідок чого відкрилася спадщина, яку ОСОБА_3 прийняв у встановленому порядку. Оскільки на час відкриття спадщини ОСОБА_4 не набула права власності на спірні земельні ділянки, то вони не увійшли до складу її спадщини та не можуть бути успадковані ОСОБА_3 .
Рішенням 38-ї сесії І скликання Ради від 25 жовтня 2017 року №3 (підпункт 36, додаток 2, пункт 1.2) ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,07 га, розташованої по АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, а рішенням 71-ї сесії І скликання Ради від 10 травня 2019 року №2 (підпункт 17, додаток 2, пункт 1.2) ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж цієї ділянки в натурі (на місцевості). На підставі останнього рішення ОСОБА_3 розробив технічну документацію із землеустрою, яка складена з порушенням чинного законодавства та містить недостовірну інформацію про розміщення земельної ділянки на місцевості. До того ж, ОСОБА_3 не погодив межі земельної ділянками із сусіднім землекористувачем – ОСОБА_5 .
Рішенням 81-ї сесії І скликання Ради від 12 грудня 2019 року №6 (підпункт 20, додаток 2, пункт 1.2) затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,07 га (кадастровий номер 6823685500:01:004:0244), розташовану по АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства (далі – земельна ділянка). 16 грудня 2019 року ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Рада неправомірно відмовила позивачеві у відведенні земельної ділянки та незаконно передала цю ділянку у власність ОСОБА_3 , який не мав переважного права на неї, в тому числі як спадкоємець ОСОБА_4 , а право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку зареєстровано на підставі недостовірних даних.
За таких обставин ОСОБА_1 просив суд:
визнати нечинним і скасувати підпункт 36 додатку 2 пункту 1.2 рішення 38-ї сесії І скликання Ради від 25 жовтня 2017 року №3 про надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою з метою передачі у приватну власність земельної ділянки;
визнати нечинним і скасувати підпункт 17 додатку 2 пункту 1.2 рішенням 71-ї сесії І скликання Ради від 10 травня 2019 року №2 про надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);
визнати нечинним і скасувати підпункт 20 додатку 2 пункту 1.2 рішення 81-ї сесії І скликання Ради від 12 грудня 2019 року №6 про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки;
скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію прав №1999178186826, індексний номер 50317396 від 16 грудня 2019 року на земельну ділянку;
визнати нечинною та незаконною технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 10 лютого 2021 року в позові відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні ОСОБА_4 і передана в її власність у порядку приватизації. Після смерті ОСОБА_4 до ОСОБА_3 як спадкоємця за заповітом перейшло право власності на цю ділянку. Рада прийняла законні рішення про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та про передачу земельної ділянки у його власність, а державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на цю ділянку здійснена державним реєстратором із дотриманням установленого порядку. У спірних правовідносинах права ОСОБА_1 не порушені, внаслідок чого його позов є безпідставним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що Рада неправомірно надала перевагу ОСОБА_3 у приватизації земельної ділянки, а оспорювані рішення прийняті нею з порушенням установленого порядку та закону. Технічна документація із землеустрою не містить погодження меж земельної ділянки з суміжним землекористувачем і не могла бути затверджена Радою. Оскільки за життя ОСОБА_4 не набула права власності на спірну земельну ділянку, то ця ділянка не увійшла до складу її спадщини та не може бути успадкована ОСОБА_3 , а останній не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 . Незаконна передача земельної ділянки у власність ОСОБА_3 призвела до порушення майнових прав позивача. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини, справи, не застосував норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та правові позиції Верховного Суду в аналогічних справах, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.
ОСОБА_3 не висловив своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Згідно даних погосподарського обліку ОСОБА_4 на праві власності належало домоволодіння по АДРЕСА_1 , за яким була закріплена земельна ділянка площею 0,53 га.
Сторони проживають у цьому ж селі, зокрема ОСОБА_3 – по АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 – по АДРЕСА_3 .
Рішенням Новоселицької сільської ради Полонського району Хмельницької області від 1 квітня 1994 року №5 передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 0,53 га в с. Новоселиця, Полонського району, Хмельницької області, в тому числі: 0,25 га – для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); 0,28 га – для ведення особистого підсобного господарства, - про що зроблено запис №46 у Книзі реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки у приватну власність.
22 квітня 2013 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким житловий будинок по АДРЕСА_1 , та прилеглу до нього земельну ділянку площею 0,53 га заповіла ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Внаслідок смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яку ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом прийняв у встановленому законом порядку, звернувшись 30 червня 2017 року до нотаріуса з відповідною заявою.
Рішенням 38-ї сесії І скликання Ради від 25 жовтня 2017 року №3 (підпункт 36, додаток 2, пункт 1.2) ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі її у приватну власність із земель комунальної власності.
ОСОБА_3 не реалізував це рішення та звернувся до Ради з заявою від 4 грудня 2018 року про його скасування.
Рада своїм рішенням 71-ї сесії І скликання від 10 травня 2019 року №2 (підпункт 17, додаток 2, пункт 1.2) надала ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
У 2019 році Фізична особа – підприємець ОСОБА_6 на замовлення ОСОБА_3 виготовив технічну документацію із землеустрою.
Рішенням 81-ї сесії І скликання Ради від 12 грудня 2019 року №6 (підпункт 20, додаток 2, пункт 1.2) затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку.
На підставі цього рішення Виконавчий комітет Ради зареєстрував право власності  ОСОБА_7  на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний запис від 16 грудня 2019 року №34732695).

Застосовані норми права

Статтею 13 Земельного кодексу УРСР, затвердженого Законом УРСР від 8 липня 1970 року №2874-VII (далі – ЗК УРСР 1970 року), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що земля в Українській РСР надається в користування, в тому числі громадянам СРСР.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЗК УРСР 1970 року земля надається в безстрокове або тимчасове користування. Безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку.
За змістом ч. 5 ст. 20 ЗК УРСР 1970 року право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу – в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.
Постановою Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №562-ХІІ, якою з 15 березня 1991 року введено в дію Земельний кодекс Української РСР, визначено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.
На підставі Закону України від 13 березня 1992 року №2196-ХІІ «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР» указаний Кодекс викладено в новій редакції (далі – ЗК України 1992 року).
Частинами 1 і 3 статті 6 ЗК України 1992 року (був чинним на час існування спірних правовідносин) встановлено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно.
Згідно з ч.ч. 5, 6, 7 ст. 17 ЗК України 1992 року передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, проводиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для: ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу (не більше 0,6 га); будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) у розмірі згідно з статтею 67 цього Кодексу (у сільських населених пунктах – 0,25 га). Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.
Із положень ч. 1 ст. 22 ЗК України 1992 року слідує, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 23 ЗК України 1992 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Дія цієї норми була зупинена щодо власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», який був чинним до 4 жовтня 2006 року.
Відповідно до п. 3 цього Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, в тому числі для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.
В силу п. 4 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року №10 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 лютого 1993 року за №7), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, відповідні Ради народних депутатів перевіряють обґрунтованість заяв громадян та матеріалів у місячний строк і приймають відповідне рішення. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для вищезазначених цілей, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-обліковому документі – Книзі реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки у приватну власність.
За змістом ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Із положень ч. 1 ст. 1268 ЦК України слідує, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Як передбачено ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК України, який набрав чинності з 1 січня 2002 року (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин), власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.
Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації (ч. 1 ст. 107 ЗК України).
Статтею 181 ЗК України визначено, що землеустрій – це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.
За змістом п. «е» ч. 1 ст. 184 ЗК України землеустрій передбачає встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок.
В силу ч. 1 ст. 25 Закону України від 22 травня 2003 року №858-ІV «Про землеустрій» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі – Закон №858-ІV) документація із землеустрою розробляється у виді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації.
Згідно зі ст. 55 Закону №858-ІV встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.  Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).  Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
В силу ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (ст.ст. 125, 126 ЗК України).
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України в ласник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.  Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Одними з способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності та законності.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки в порядку приватизації земель державної або комунальної власності, що перебувають у їх користуванні. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян здійснюється на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Право власності на земельні ділянки, набуте громадянами згідно Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», посвідчувалося місцевою радою народних депутатів шляхом внесення відповідного запису до земельно-кадастрових документів із подальшою видачею державного акта на право власності на землю.
Отже, таке право виникало у громадян після прийняття радою народних депутатів рішення про передачу земельної ділянки у власність і внесення відповідного запису до Книги реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельні ділянки у приватну власність.
Спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від неї до інших осіб (спадкоємців). Об`єктом спадкування можуть бути лише права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент його смерті. Право на спадщину переходить до спадкоємців, у тому числі спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину в установленому порядку.
Власник або користувач земельної ділянки вправі вимагати встановлення твердих меж належної йому земельної ділянки та відновлення втрачених або зниклих межових знаків.
Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Такий комплекс робіт здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою, погодженою та затвердженою в установленому порядку.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Порушене право має бути захищене у спосіб, який установлений законом, при цьому судовий захист має бути ефективним, у зв`язку з чим, при вирішенні спору суд повинен застосувати дієвий спосіб захисту, який призведе до реального відновлення порушених прав та інтересів позивача.
З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка є складовою земельної ділянки загальною площею 0,53 га, яка була закріплена за домоволодінням по АДРЕСА_1 , перебувала у постійному користуванні ОСОБА_4 і передана у приватну власність останньої згідно Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».
За таких обставин суд першої інстанції правомірно керувався тим, що ОСОБА_4 набула право власності на спірну земельну ділянку в установленому законом порядку, а після смерті ОСОБА_4 це право перейшло до її спадкоємця за заповітом, ОСОБА_3 .
Посилання ОСОБА_1 на те, що за життя ОСОБА_4 не набула права власності на спірну земельну ділянку, внаслідок чого ця ділянка не увійшла до складу її спадщини та не може бути успадкована ОСОБА_3 , а останній не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , суперечать фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.
Оскільки спірна земельна ділянка не є вільною, то відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України вона не може бути безоплатно передана у власність ОСОБА_1 у порядку приватизації землі.
З метою встановлення (відновлення) меж успадкованої земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 вправі був звернутися до Ради з заявою про дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, замовити та виготовити таку документацію. У справі відсутні належні та допустимі докази про те, що розроблена фізичною особою – підприємцем ОСОБА_6 на замовлення ОСОБА_3 технічна документація із землеустрою не відповідає нормам чинного законодавства та містить недостовірні дані.
До того ж, вимога про визнання незаконною технічної документації із землеустрою, яка містить текстові та графічні матеріали щодо використання та охорони земель, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів, не є належним способом захисту цивільного права.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення Ради про надання  ОСОБА_3  дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідає вимогам закону. Також є правильним висновок суду про відсутність підстав для визнання цієї документації із землеустрою незаконною.
З огляду на те, що ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , у Ради не було правових підстав для прийняття рішень про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі земельної ділянки у власність, а також подальшої реєстрації цього права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Водночас, оскільки ОСОБА_1 не довів порушення свого цивільного права у спірних правовідносинах, то суд першої інстанції правомірно виходив з того, що в цій частині вимог його позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують указаних висновків суду.
Посилання ОСОБА_1 на доведеність своїх вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.
Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

Щодо погодження меж земельної ділянки з суміжним землекористувачем

Частиною 1 статті 193 ЗК України державний земельний кадастр – єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.
Згідно зі ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки – це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.  Кадастрова зйомка включає:  геодезичне встановлення меж земельної ділянки;  погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами;  відновлення меж земельної ділянки на місцевості;  встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі;  виготовлення кадастрового плану.
Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 січня 2019 року (справа №580/168/16-ц), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Матеріали технічної документації із землеустрою (т. 2 а.с. 23-53) не містять даних про погодження ОСОБА_3 меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами, натомість, у справі відсутні докази про неправильність встановлення цих меж і порушення прав позивача внаслідок визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
За таких обставин ненадання ОСОБА_5 згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути підставою для відмови в оформленні права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 10 лютого 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 червня 2021 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       Р.С. Гринчук

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Горщар А.Г.                
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 47