Постанова
Іменем України 
 
25 травня 2021 року
м. Київ
справа № 593/1577/18
провадження № 51- 4948 км 20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 , 
прокурора                                       ОСОБА_5 , 
захисника                                        ОСОБА_6 ,
засудженої                                       ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника  ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2020 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Куропатники Бережанського району, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Бережанського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2020 рокуОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Стягнуто з засудженої ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 50 000 грн моральної шкоди. 
Згідно з вироком суду, 15 липня 2018 року в період часу з 22:00 до 23:16,                       ОСОБА_7 разом із ОСОБА_9 знаходячись у будинку АДРЕСА_1 , під час конфлікту, що виник на ґрунті ревнощів, останній перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, завдав ОСОБА_7 декілька ударів руками в обличчя та по голові. Обурившись на дії ОСОБА_10 , які фактично не створювали для ОСОБА_7 реальної загрози її життю, вона керуючись раптово виниклим злочинним наміром спрямованим на заподіяння смерті потерпілому, діючи з мотивів особистої неприязні, умисно схопила ОСОБА_10 руками за шию і почала душити. Після чого, ОСОБА_7 повалила потерпілого на підлогу та впавши на нього, не зважаючи на те, що останній не чинить опору та не становить суспільної небезпеки, маючи реальну можливість відмовитися від доведення злочину до кінця та безперешкодно покинути приміщення будинку, продовжила стискати руками шию ОСОБА_10 поки він не перестав подавати ознаки життя. Смерть потерпілого ОСОБА_10 настала від механічної асфіксії внаслідок стискання органів шиї руками.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року вирок суду першої інстанції щодо  ОСОБА_7  залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити судові рішення та перекваліфікувати дії   ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 на ст. 118 КК і призначити покарання в межах санкції зазначеної статті. Вважає, що в діях засудженої ОСОБА_7 наявні ознаки перевищення меж необхідної оборони, оскільки потерпілий ОСОБА_10 під час конфлікту із засудженою ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння, погрожував їй вбивством, застосовував фізичну силу, тому її дії були направлені на відвернення протиправного посягання з боку потерпілого, а не з метою його вбивства.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник  ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив змінити судові рішення щодо  ОСОБА_7 . 
Засуджена  ОСОБА_7 підтримала касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 та просила судові рішення щодо неї змінити. 
У судовому засіданні прокурор заперечив щодо задоволення касаційної скарги захисника та просив судові рішення залишити без зміни. 
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення, а виходить з обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно зі ст. 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
Відповідно до ст. 94 КПКсуд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Доводи захисника ОСОБА_6 , про необхідність перекваліфікації дій                     ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК на ст. 118 КК, є необґрунтованими.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновок суду першої інстанції та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, зроблено на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими в їх взаємозв`язку, відповідно до ст. 94 КПК.
Судами першої та апеляційної інстанцій дана правильна оцінка матеріалам кримінального провадження, які критично оцінили пояснення ОСОБА_7 про відсутність умислу на вбивство потерпілого, оскільки вони суперечать іншим зібраним доказам у кримінальному провадженні в їх сукупності.
Так, з системного аналізу кримінального закону випливає, що умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.
Згідно із частиною першою статті 36 ККнеобхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36 КК).
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Отже, враховуючи обставини, що передували вчиненню злочину, взаємовідносини потерпілого ОСОБА_10 та засудженої ОСОБА_7 , які були співмешканцями, способу вчинення злочину, характеру, механізму утворення та локалізації спричинених тілесних ушкоджень потерпілому, подальші дії ОСОБА_7 , яка не надала першої медичної допомоги потерпілому та не викликала лікарів, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, про те, що ОСОБА_7 цілеспрямовано і свідомо, протягом тривалого часу стискаючи шию потерпілого                 ОСОБА_10 , та вчиняючи таким чином асфіксію дихальних шляхів, не могла не передбачити, що такі дії призведуть до удушення потерпілого, та як наслідок, до його смерті. Вказане свідчить про цілеспрямоване бажання ОСОБА_7 спричинити смерть потерпілому ОСОБА_10 , тобто вона діяла з відповідним умислом на вбивство потерпілого, а не з метою відвернення протиправного посягання з боку останнього. 
Доводи касаційної скарги про те, що засуджена захищалась від неправомірних дій потерпілого і діяла в стані необхідної оборони, є неприйнятними, оскільки статтею 36 ККпередбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно-небезпечного посягання. Крім того, такі твердження були предметом перевірки судами першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано зазначили про те, що згідно з матеріалами кримінального провадження в                        ОСОБА_7 не виявлено тілесних ушкоджень, які за своїми локалізацією, характером та морфологічними властивостями були б притаманні для боротьби чи самооборони, а утворені синці на плечах засудженої не можуть бути порівняні з тілесними ушкодженнями, спричиненими потерпілому ОСОБА_10 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння і фактично не мав можливості чинити опір засудженій. Також матеріалами кримінального провадження не знайшло підтвердження використання потерпілим під час вказаного конфлікту предметів або зброї, застосування яких могло бути реальною загрозою для життя або здоров`я ОСОБА_7 , а також немає будь-яких інших доказів, які б свідчили, що потерпілий ОСОБА_10 вчинив суспільно-небезпечне посягання щодо ОСОБА_7 , у зв`язку з чим остання могла перебувати у стані необхідної оборони.
Таким чином, судами першої та апеляційної інстанції зроблено правильний висновок про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані на підтвердження вчинення потерпілим ОСОБА_10 таких дій, які за своїм характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені як такі, що досягли ступеню суспільної небезпечності, властивого злочину і викликали би у ОСОБА_7 стан необхідної оборони.
Отже, колегія суддів погоджується висновком судів про те, що засуджена                    ОСОБА_7 цілеспрямовано протягом тривалого часу стискаючи шию потерпілого ОСОБА_10 руками, та вчиняючи таким чином асфіксію дихальних шляхів не могла не передбачити, що в результаті цих дій потерпілий помре. Вчинення таких дій               ОСОБА_7 свідчать про те, що вона бажала настання смерті ОСОБА_10 і діяла з відповідним умислом на його вбивство.
За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок про те, що                ОСОБА_7 під час вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_10 не перебувала у стані необхідної оборони.
Таким чином, суспільно небезпечне діяння ОСОБА_7 обґрунтовано отримало юридично-правову кваліфікацію за ч. 1 ст. 115 КК, а доводи захисника у касаційній скарзі про відсутність у засудженої умислу на вбивство та необхідність кваліфікації вчиненого злочину за ст. 118 КК, є неприйнятними.
При обранні покарання ОСОБА_7 , суд вірно та відповідно до вимог закону врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого нею злочину та його тяжкість, конкретні обставини кримінального провадження, особу винної, а також обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання в межах санкції      ч. 1 ст. 115 КК, відповідає вчиненому та даним про особу засудженої, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження нових злочинів.
Перевіривши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку апеляційним доводам, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та, навівши належні й достатні мотиви спростування, правильно визнав їх необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої, касаційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, суд 
ухвалив: 
Вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2020 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню
не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                 ОСОБА_11                      ОСОБА_3