Справа № 344/14965/13-ц 
Провадження № 22-ц/4808/890/21 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року                                                                                   м. Івано-Франківськ 
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючої (суддя-доповідач)        Мелінишин Г.П.
               суддів:                                Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,
               за участю секретаря                Мельник О.В.,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду в складі судді Польської М.В., постановлену 27 квітня 2021 року в місті Івано-Франківську, у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, 
в с т а н о в и в:
У лютому 2021 року ОСОБА_1  звернувся в суд із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Заява мотивована тим, що на підставі постанови Верховного Суду від 18 березня 2020 року Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист про стягнення з нього на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором від 22 грудня 2006 року у розмірі 820 369, 14 грн, з яких: 670 175,00 грн заборгованості за кредитом (тілом кредиту), 150 194,14 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом. Забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором було іпотечне майно – цілісний майновий комплекс, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належало ТДВ «Західбуделеватор». Кредитор скористався обраним способом та в рахунок погашення заборгованості набув право власності на іпотечне майно на суму близько 3 909 000,00 грн. Таким чином борг, який стягується з нього на підставі цього виконавчого листа, фактично відсутній. З урахуванням зазначеного просив визнати виданий Івано-Франківським міським судом 12 січня 2021 року виконавчий лист №344/14965/13 таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.
Постановляючи ухвалу та відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення про стягнення заборгованості у розмірі 820 369,14 грн особисто заявником не виконано, не доведено таким і припинення його зобов`язання внаслідок добровільного виконання цього обов`язку іншою особою, поза межами виконавчого провадження.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить ухвалу скасувати. Постановити нове рішення про задоволення заяви.
Апеляційна скарга мотивована тим, що внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки вартістю 3 909 000,00 грн сума заборгованості за кредитним договором, яка стягується з нього на підставі виконавчого листа №344/14965/13 погашена. При цьому судовим рішенням встановлено, що станом на 21 жовтня 2014 року розмір заборгованості позичальника ТОВ «СПМК №618» складає 3 330 284,79 грн. Після закінчення дії кредитного договору (20 грудня 2013 року) розмір заборгованості не міг збільшуватись, оскільки поза межами договору не передбачено нарахування відсотків та пені згідно кредитного договору. Проте даним обставинам суд не дав належної правової оцінки та безпідставно відмовив у задоволенні заяви.
У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Римарук Ю.І. доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Представник ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» - адвокат Ридай Н.В. доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду. 
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Матеріалами справи підтверджується, що у вересні 2013 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Спеціалізована пересувна механізована колона №618», ПП «Нивала», ТДВ «Західбуделеватор», ТПП «Карпати» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно: з ТОВ «СПМК №618» та ОСОБА_1 , з ТОВ «СПМК №618» та ПП «Нивала», з ТОВ «СПМК №618» та ТДВ «Західбуделеватор», з ТОВ «СПМК №618» та ТПП «Карпати», на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 грудня 2006 року в сумі 3 330 284,79 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 , ТДВ «Західбуделеватор» та ПП «Нивала» відмовлено (а.с.121-124 т.2).
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «СПМК №618», ТДВ «Західбуделеватор», ПП «Нивала», ТПП «Карпати» про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також в частині зустрічних позовів ТДВ «Західбуделеватор», ПП «Нивала» до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Укрсиббанк» про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим скасовано, а провадження закрито. Роз`яснено, що розгляд даних позовних вимог віднесено до юрисдикції господарських судів (а.с.232-234 т.2).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 та в частині зустрічного позову ОСОБА_1 скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №11102809000 від 22 грудня 2006 року в розмірі 2 717 391,91 грн (еквівалент 197 628,50 швейцарських франків станом 21 жовтня 2014 року), з яких: сума заборгованості за кредитом - 1 973 535,06 грн (еквівалент 143 482,03 швейцарських франків); розмір нарахованих відсотків за кредитом - 743 856,85 грн (еквівалент 54 098,68 швейцарських франків). В решті вимог позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ТОВ «СПМК №618», ПП «Нивала», ТДВ «Західбуделеватор», ТПП «Карпати» про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с.81 т.4).
Постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором № 11102809000 від 22 грудня 2006 року змінено. Зменшено розмір стягнутої з відповідача суми заборгованості за кредитом (тілом кредиту) з 1 973 535,06 грн (еквівалент 143 482,03 швейцарських франків) до 670 175,00 грн (еквівалент 48 740 швейцарських франків), розмір нарахованих відсотків за користування кредитними коштами - з 743 856,85 грн (еквівалент 54 098,68 швейцарських франків) до 150 194,14 грн (еквівалент 10 936,20 швейцарських франків), а загальну суму заборгованості за кредитним договором № 11102809000 від 22 грудня 2006 року - з 2 717 391,91 грн (еквівалент 197 628,50 швейцарських франків) до 820 369,14 грн (еквівалент 59 676,20 швейцарських франків).
В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду від 06 жовтня 2015 року (у незміненій частині) та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року залишено без змін (а.с.187-194 т.4).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27 серпня 2020 року замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» (а.с.69-71 т.5).
Встановлено, що 12 січня 2021 року Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист №344/14965/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором від 22 грудня 2006 року у розмірі 820 369,14 грн (еквівалент 59 676,20 швейцарських франків), з яких: 670 175,00 грн (еквівалент 48 740,00 швейцарських франків) заборгованості за кредитом (тілом кредиту) та 150 194,14 грн (еквівалент 10 936,20 швейцарських франків) заборгованість по відсотках за користування кредитом. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Сапіжака І.І. від 26 січня 2021 року відкрито виконавче провадження з виконання цього виконавчого листа (а.с.9-10 т.6).
Звертаючись до суду про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, заявник покликався на відсутність в нього боргу перед кредитором у зв`язку із погашенням такого внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.
Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.
У даному випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Відповідно до довідки №204 від 22 липня 2020 року станом на 22 лютого 2019 року заборгованість ТОВ «СПМК №618» за кредитним договором №11102809000 від 22 грудня 2006 року перед ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» складає 10 252 188,25 грн. З них, зокрема: 3 869 961,16 грн – заборгованість за тілом кредиту, 6 382 227,09 грн – заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами (а.с. 195 т.5).
У зв`язку із наявністю такої заборгованості листом №33 від 24 березня 2020 року ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» звернулось до ТДВ «Західбуделеватор» та позичальника із вимогою про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором. Також попереджено, що у разі невиконання цієї вимоги після спливу 30 днів з моменту отримання вимоги товариство буде вимушене звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі, але не виключно, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або позасудового врегулювання відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» та положень договору іпотеки зареєструвавши за собою право власності на предмет іпотеки (а.с.196-198 т.5).
За змістом витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором Поберезької сільської ради Тисменицького району Федорин М.М. 24 липня 2020 року прийнято рішення №53279079 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно – адміністративно-виробничі та складські приміщення по  АДРЕСА_1 за ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН». Підставою для державної реєстрації зазначено: договір іпотеки нежитлового приміщення, серія та номер 3604, виданий 22 грудня 2006 року, видавник: приватний нотаріус Кучак Н.В.; звіт про оцінку, б/н, виданий 16 червня 2020 року ТОВ «Гео Фінанс Груп»; вимога про усунення порушеного основного зобов`язання за кредитним договором від 30 квітня 2020 року; договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 08 грудня 2011 року, договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки/застави від 13 березня 2019 року (а.с.182-183 т.5). 
В подальшому 24 листопада 2020 року вказане нерухоме майно відчужено ТОВ «СПІВ» (а.с.204-206 т.5).
Наказом Міністерства юстиції України №311/5 від 27 січня 2021 року скасовано рішення від 24 липня 2020 №53279079, прийняте державним реєстратором Поберезької сільської ради Федорин М.М. (а.с.219 т.5). Зі змісту наказу вбачається, що підставою для цього послужила, в тому числі, скарга Товариства з додатковою відповідальністю «Західбуделеватор» від 10 серпня 2020 року.
Згідно даних ЄДРСР в провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа за №910/3100/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» до Міністерства юстиції України, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Західбуделеватор», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «СПІВ» про визнання протиправним та скасування наказу. Розгляд справи призначено на 29 червня 2021 року. Також Господарським судом Івано-Франківської області 15 березня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом ТДВ «Західбуделеватор» до ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН», ТОВ «Спів» про витребування майна з чужого незаконного володіння, яким є предмет іпотеки (справа №909/171/21). 
Відповідно до довідки №63 від 26 лютого 2021 року станом на 26 лютого 2021 року заборгованість ТОВ «СПМК №618» за кредитним договором №11102809000 від 22 грудня 2006 року перед ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» складає 5 852 188,25 грн (а.с.246 т.5).
Таким чином, встановивши, що поручитель  ОСОБА_1  не надав доказів щодо виконання свого обов`язку по сплаті заборгованості у розмірі 820 369,14 грн, звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом набуття кредитором права власності на предмет іпотеки, яке відбулося після ухвалення судового рішення про стягнення боргу, не доводить повного виконання виконавчого документа, більше того, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на житлові приміщення за ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» скасовано, вказані правовідносини сторін є спірними (в обговорення яких суд під час розгляду даного питання не втручається), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню відповідно до положень статті 432 ЦПК України.
Відтак, оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт припинення його зобов`язань за судовим рішенням, тим самим не доведено наявність правових підстав для визнання виконавчого листа Івано-Франківського міського суду №344/14965/13 від 12 січня 2021 року таким, що не підлягає виконанню.
Отже, його звернення до суду з цією заявою є передчасним.
При цьому колегія суддів враховує, що у прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України заява № 46144/99, Іммобільяре Саффі проти Італії заява № 22774/93, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.
Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).
Також як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Місцевий суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на підставі наданих сторонами доказів, а оскаржуване рішення постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для скасування ухвали не встановлено. 
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                В.А. Девляшевський
                                                                               В.Д. Фединяк

Повний текст постанови виготовлено 25 червня 2021 року