УХВАЛА

31 травня 2021 року 
Київ

справа №308/4933/16-а
адміністративне провадження №К/9901/9014/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Чопського міського голови Самардака Валерія Володимировича, секретаря Чопської міської ради Чолавина Михайла Васильовича, Чопської міської ради Закарпатської області на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року (головуючий суддя - Багрій В. М., судді: Качмар В. Я., Старунський Д. М.) у справі              № 308/4933/16-а за позовом ОСОБА_1 до Чопського міського голови Самардака Валерія Володимировича, секретаря Чопської міської ради Чолавина Михайла Васильовича, Чопської міської ради Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Чопської міської ради, про визнання незаконними та скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Чопського міського голови Самардака В. В від 08 лютого 2016 року № 72-ос «Про переведення на вакантну посаду»;
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Чопського міського голови Самардака В. В від 12 лютого 2016 року № 82-ос «Про попередження працівника щодо наступного вивільнення»;
- визнати неправомірними дії секретаря Чопської міської ради Чолавина М. В. щодо підписання розпорядження  від 08 квітня 2016 року № 95-ос «Про припинення трудового договору» та скасувати його;
- поновити його на попередній посаді;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 квітня 2016 року, вихідну допомогу та моральну шкоду у розмірі 25   000,00 грн.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від                             15 листопада 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що при звільненні позивача за пунктом 1 частини першої статті                     40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідачами дотримано процедуру такого звільнення, визначену законодавством, жодних порушень прав ОСОБА_1 не допущено, у зв`язку з цим підстави для його поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 листопада 2019 року скасовано, позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження Чопського міського голови Закарпатської області «Про припинення трудового договору» від 08 квітня 2016 року № 95-ос, яким ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України звільнено з посади керівника Центру надання адміністративних послуг (далі - ЦНАП) виконавчого комітету Чопської міської ради з 12 квітня 2016 року. Поновлено його на посаді керівника ЦНАП виконавчого комітету Чопської міської ради з 12 квітня 2016 року. Стягнуто з Чопської міської ради на користь ОСОБА_1 145   200,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача з посади керівника ЦНАП виконавчого комітету Чопської міської ради у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відбулося з порушенням вимог статті 42, частини другої статті 492 КЗпП України, оскільки скорочення чисельності чи штату як таких не відбулося, а було лише змінено підпорядкування та назва структурного підрозділу та посади. Суд зауважив, що звільнення позивача проведено без врахування переважного права на залишення на роботі, а вакантну посаду                   ОСОБА_1 запропоновано таку - прибиральника апарату Чопської міської ради, на яку він не міг погодитися.
30 березня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна відповідачів, у якій скаржники просять скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року та залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 листопада 2019 року.
В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження відповідачі  посилаються на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2007 року у справі № 21-1186во07. Крім того, скаржники посилаються на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від                     27 березня 2019 року у справі № 214/9097/13-ц ( провадження № 61-9655св18).
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Яковенка М. М., Дашутіна І. В., Шишова О. О. від 18 травня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Чопського міського голови Самардака Валерія Володимировича, секретаря Чопської міської ради Чолавина Михайла Васильовича, Чопської міської ради Закарпатської області. 
Зі змісту даної ухвали слідує, що провадження у справі відкрито з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Даною нормою передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
02 жовтня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Яковенка М. М., визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Соколов В. М., судді: Єресько Л. О., Загороднюк А. Г.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України (у редакції Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Оскільки, касаційна скарга відповідачів до суду касаційної інстанції надійшла                     30 березня 2020 року, то її розгляд здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами КАС України в редакції Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду справ», що діє з 08 лютого 2020 року.
За правилами частини першої статті 341 КАС України (у редакції Закону України від     15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд констатує, що касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного  Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження відповідачі посилаються на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права через не врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, насамперед, у  постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2007 року у справі № 21-1186во 07.
Варто зауважити, що у справі № 21-1186во 07 спірні правовідносини стосуються наявності підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 237 КАС України  (у редакції до 15 грудня 2017 року) для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України за винятковими обставинами. 
У цій справі Верховний Суд України відмовив у задоволенні скарги скаржника про перегляд за винятковими обставинами ухвали Вищого адміністративного суду України від 26 квітня 2007 року з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції однієї й тієї самої норми права, а саме: пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки обставини, які стали підставою для провадження за винятковими обставинами, не підтвердилися. 
Тобто, у даному рішенні Верховний Суд України не висловлював будь-який висновок щодо  застосування норми права, а саме: пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а констатував відсутність підстав для такого перегляду указавши, що у наведених скаржником випадках (доданих рішеннях судів у яких, на думку скаржника, по-іншому застосовано вищезгадану норму КЗпП України), мали місце різні фактичні обставини і відносини, які з них випливають, регулюються неоднаково, що не виключає протилежного вирішення аналогічних спорів.
Таким чином, під час вирішення цієї справи Верховний Суд України не сформулював «нового» правового висновку з питань застосування відповідної норми права, не наголошував на актуальності будь-яких існуючих правових висновків.
Натомість, предметом вирішення у справі № 308/4933/16-а є законність звільнення ОСОБА_1 із займаної посади через скорочення чисельності та штату працівників, на підставі положень статі 40 КЗпП України.
У цій справі, суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції, частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , визнав протиправним його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, поновив на займаній посаді та  стягнув на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення позивача з посади керівника Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Чопської міської ради у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відбулося з порушенням вимог статті 42, частини другої статті 492 КЗпП України, оскільки скорочення чисельності чи штату як таких не відбулося, а було лише змінено підпорядкування та назва структурного підрозділу та посади.
Одночасно судом враховано, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до приписів частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
У частині першій статті 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Порядок вивільнення працівників визначений статтею 492 КЗпП України, частинами першою-третьою якої закріплено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був попереджений він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.
Під час розгляду справи № 308/4933/16-а судами встановлено факт того, що  скорочення чисельності та штату працівників Чопської міської ради було проведено на підставі рішення Чопської міської ради від 29 січня 2016 № 5 «Про затвердження структури, штату та чисельності апарату Чопської міської ради та її виконавчого комітету, виконавчих органів ради».
Згідно з додатком № 1 до указаного рішення в Чопській міській раді створено, зокрема, Центр надання адміністративних послуг та реєстраційних дій, в якому було передбачено 4 штатних одиниці керівник центру-адміністратор, адміністратор та два державних реєстратори, тобто кількість штатних одиниць Центру надання адміністративних послуг та реєстраційних дій згідно з вказаним рішенням збільшилася в порівнянні з попереднім штатним розкладом.
Беручи до уваги вищевказані обставини, апеляційний суд дійшов висновків, що посада, яку обіймав позивач фактично скороченою не була.
Крім того, згідно з розпорядженням Чопського міського голови Закарпатської області від 11 лютого 2016 року № 75-ос «Про покладення обов`язків на ОСОБА_1 » позивач фактично виконував обов`язки керівника у новоствореній структурі.
Водночас, питання щодо переважного права на залишення на роботі позивача Чопським міським головою, виконавчим комітетом Чопської міської ради не вирішувалося. 
У цій справі судом апеляційної  інстанції обґрунтовано взято до уваги, що скорочення чисельності чи штату як таких не відбулося, оскільки були лише змінені підпорядкування та назва структурного підрозділу та посади. Вказане також підтверджується штатним розписом на 2016 рік Чопського міськвиконкому та виконавчого комітету Чопської міської ради, з якого видно, що загальна чисельність штатних одиниць новоствореного ЦНАП (у порівнянні із ЦНАП, керівником якого був ОСОБА_1 ) так і апарату Чопської міської ради збільшилась, а не зменшилась.
Таким чином, вочевидь, правовідносини, які вирішувалися у справах № 21-1186во 07 та № 308/4933/16-а не є подібними.
Посилання відповідачів у касаційній скарзі на норми права які застосовано у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 214/9097/13-ц                       (провадження № 61-9655св18) не свідчить що, правовідносини у цій справі, є подібними до тих правовідносин, які склалися між сторонами у справі                                  № 308/4933/16-а, оскільки мають місце різні фактичні обставини і спір, який з них випливає регулюються по-різному.
Таким чином з аналізу судових рішень у справах № 21-1186во 07 та № 308/4933/16-а, колегією суддів Верховного Суду установлено, що правовідносини які вирішувались у цих справах не є подібними, при цьому у постанові Верховного Суду України                       (№ 21-1186во 07), на яку посилаються скаржники у касаційній скарзі Суд не висловлював висновок щодо застосування норми права, відтак є підстави для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті                 339 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
В силу вимог пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, вказані обставини є підставою для закриття касаційного провадження № К/9901/9014/20 судом касаційної інстанції на підставі пункту 5 частини першої статті 339 КАС України.
Керуючись статтями 339, 355, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження № К/9901/9014/20 за касаційною скаргою Чопського міського голови Самардака Валерія Володимировича, секретаря Чопської міської ради Чолавина Михайла Васильовича, Чопської міської ради Закарпатської області на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 308/4933/16-а.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду