П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/3728/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Слободонюк М.В. 
Суддя-доповідач -  Сапальова Т.В.   
27 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сапальової Т.В. 
суддів:  Капустинського М.М.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо утримання податку з доходів фізичних осіб (18%) з суми виплаченої позивачу компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2019 року по 20.01.2020 рік; стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 суми утриманого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 17060,12 грн; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.02.2020 року по 25.06.2020 року.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2020 року по 25 червня 2020 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2020 року по 25 червня 2020 року в сумі 3000 (три тисячі) гривень. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням позивач та відповідач оскаржили його в апеляційному порядку.
Позивач в обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначає про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  за період з 21.02.2020 року по 25.06.2020 року у розмірі 3000 грн. Крім того, ОСОБА_1 стверджує, що він має право на повну компенсацію втрат доходів як військовослужбовець, оскільки під час проходження військової служби сума податків підлягала компенсації. В той же час суд першої інстанції не з`ясував, чи перераховано утримані ним податки і збори у відповідні установи.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечив проти її доводів і зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Військова частина НОМЕР_1 в своїй апеляційній скарзі зазначає про те, що норми трудового законодавства щодо оплати праці та порядку вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців. Крім того, позивач не скористався своїм правом не надавати згоду на виключення зі списків особового складу до проведення усіх належних виплат, тому підстави для стягнення середнього заробітку відсутні.
Відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду не надходив, що відповідно до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11.09.2019 року № 173, підполковника ОСОБА_1 , старшого офіцера відділу інформаційно-пропагандиського забезпечення управління морально психологічного забезпечення Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, звільненого наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 05.09.2019 року № 440 з військової служби у запас відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом "б" (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу, з 13.09.2019 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Військовослужбовці Військової частини НОМЕР_2 знаходяться на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується учасниками справи.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.01.2020 року у справі №120/3751/19-а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення з військової служби.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.01.2020 року у справі №120/3750/19-а позов ОСОБА_1 задоволено частково та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року, а також зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток з 14.09.2019 року по день постановлення рішення суду.
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 08.07.2020 року № 350/118/2138/нс позивача повідомлено про те, що на виконання рішення суду у справі № 120/3750/19-а йому було нараховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2019 року по 20.01.2020 року в сумі 87487,80 грн., з якого утримано податок на доходи фізичних осіб (18%) і військовий збір (1,5%), що складає 17060,12 грн., у зв`язку з чим 25.06.2020 року ОСОБА_1 виплачено на його картковий рахунок відповідну суму середнього заробітку в розмірі 70427,68 грн. При цьому роз`яснено, що оскільки право на дану виплату він набув після звільнення з військової служби, а тому підстав для компенсації сум податку з доходів фізичних осіб згідно з положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. № 44 немає. Крім того, позивачу відмовлено у проведенні нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку рішень суду за наступний період з 21.01.2020 року по 25.06.2020 року.
Вважаючи вказані вище дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у даній справі.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що остаточний розрахунок з позивачем відповідач здійснив лише 25.06.2020 року, тому позивач має право на отримання компенсації за затримку остаточного розрахунку при звільненні за період з 21.01.2020 по 25.06.2020. Водночас, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду щодо співмірності такої компенсації, а також того, що позивач уже отримав грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в сумі 70427,28 грн, розмір в 3000 грн є адекватною мірою відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивача зі служби за період з 21.01.2020. по 25.06.2020.
Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця (відповідача), тому відсутні підстави для здійснення компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримані з такої виплати.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті позовних вимог, виходячи з наступного.
Згідно з ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до абз.1 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Абз. 3 п.242 Положення передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Таким чином, невиплачені суми індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, повинні бути виплачені на день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Чинним законодавством України про проходження військової служби не врегульовано відповідальність роботодавця за порушення строків виплати належних військовослужбовцю сум та порядок компенсації часу затримки розрахунку при звільненні.
Водночас, такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Враховуючи вищенаведене, оскільки спеціальним законодавством не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України.
Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 13.09.2019.
Водночас, грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2015-2019 роки у розмірі 47541,57 грн виплачена позивачу 09.04.2020 (а.с.16-17), індексація грошового забезпечення за період з 27.03.2017 по 30.11.2018 у розмірі 3687,16 грн - 25.06.2020 (а.с.14-15, 18-19).
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що ОСОБА_1 погодився на виключення його зі списків особового складу до проведення остаточного розрахунку.
При цьому, зважаючи на імперативний характер норми абз.3 п.242 Положення про те, що військовослужбовець не виключається зі списків особового складу до проведення з ним усіх необхідних розрахунків без його згоди, відповідна згода військовослужбовця повинна оформлюватися в письмовому вигляді.
Водночас, військова частина НОМЕР_1 не надала доказів на підтвердження вказаних обставин, а саме: заяви, розписки або рапорта позивача про виключення його зі списків особового складу до виплати індексації та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач провів остаточний розрахунок з   ОСОБА_1  з порушенням встановлених чинним законодавством строків.
Судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.01.2020 року у справі №120/3750/19-а, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток з 14.09.2019 року по день постановлення рішення суду.
Згідно з листом Військової частини НОМЕР_1 від 08.07.2020 №350/118/2138/пс (а.с.14-15) на виконання вказаного вище рішення суду позивачу нараховано та виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2019 по 20.01.2020 у розмірі 70427,68 грн.
В той же час присуджені до виплати суми грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій,  та індексації грошового забезпечення позивачу виплачено 09.04.2020 та 25.06.2020 відповідно.
Отже, відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 25.06.2020.
При цьому рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.01.2020 року у справі №120/3750/19-а не охоплюється період затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 21.01.2020 по 25.06.2020.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після ухвалення судового рішення роботодавець не звільняється від обов`язку виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Так, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Переглядаючи в касаційному порядку справу № 520/80/20, Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №821/1083/17 дійшов висновку про те, що вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні (виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій), починаючи з моменту виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по день фактичного розрахунку є такою, що підлягає задоволенню.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що  позивач має право на виплату середнього заробітку за період  з 21.01.2020 по 25.06.2020.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги позивач оскаржує висновки суду першої інстанції щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.
У постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, зважаючи на конкретні обставини справи з урахуванням вказаних вище критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Оцінюючи обґрунтованість визначеної судом першої інстанції суми, колегія суддів враховує, що невиплата позивачу грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.01.2020 року по 25.06.2020 року частково обумовлена процедурами апеляційного оскарження та виконання судових рішень, прийнятих на користь позивача. Крім того відповідач виплатив позивачу суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2019 по 20.01.2020, яка з урахуванням компенсації за період з 21.01.2020 по 25.06.2020 більше, ніж у три рази перевищує частку недоплачених при звільненні ОСОБА_1 сум (51228,73 грн.).
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України до 3000 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає про те, що суд першої інстанції не з`ясував, чи перераховано утримані ним податки і збори у відповідні установи.
Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Відповідно до пп.14.1.180 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Отже, під час нарахування, утримання та  сплати ПДФО за рахунок позивача Військова частина НОМЕР_1 діє як податковий агент.
Водночас, предметом спору у даній справі є наявність або відсутність підстав для компенсації позивачу утриманих сум ПДФО, а не дотримання відповідачем вимог податкового законодавства як податковим агентом.
Таким чином, обставини щодо перерахування утриманих сум ПДФО на відповідні  рахунки органів ДПС України виходять за межі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності підстав компенсації йому сум податку на доходи фізичних осіб, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до п. 168.5 ст. 168 ПК України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої  влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби  судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація), визначені Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.01.2005 № 17) (далі - Порядок № 44).
Згідно з п.2 Порядку №44 грошова  компенсація виплачується громадянам України, які відповідно  до законодавства  мають  статус  військовослужбовця, поліцейського  або  є  особами  рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам  Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення,  грошових  винагород  та  інших виплат, право на які вони  набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. 
Отже, особам, звільненим з військової служби, грошова компенсації виплачується для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення,  грошових  винагород  та  інших виплат, право на які вони  набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Згідно з листом Військової частини НОМЕР_1 від 08.07.2020 №350/118/2138/пс (а.с.14-15) грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2015-2019 роки та індексація грошового забезпечення за період з 27.03.2017 по 30.11.2018 були нараховані позивачу з відрахуванням суми військового збору (1,5%), а з суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2019 по 20.01.2020 утримано податок з доходів фізичних осіб (18%) та військовий збір (1,5%) у розмірі 17060 грн.
Таким чином, суми ПДФО утримано тільки з нарахованої позивачу суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2019 по 20.01.2020.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 зазначила, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та не входить до структури заробітної плати.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури грошового забезпечення військовослужбовців та не є виплатою, право на яку позивач набув у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Отже, підстави для компенсації утриманих з вказаної виплати сум ПДФО відсутні.
Таким чином, доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла  висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі  27 квітня 2021 року.
          
Головуючий	 	 	Сапальова Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Капустинський М.М.    Смілянець Е. С.