П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/11599/20	
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
В жовтні 2020 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (надалі – відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 . що полягає у не проведенні 16.04.2017 року остаточного розрахунку при звільненні зі Збройних Сил України;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2017 року до дня фактичного розрахунку 08.10.2020 року.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що на день звільнення позивача зі служби відповідачем не було проведено повний розрахунок виплат грошового забезпечення, а саме не було здійснено виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2017 року та індексації грошового забезпечення.  Враховуючи, що така виплата була здійснена лише за рішенням суду 08.10.2020 року, а отже, на думку позивача, він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.12.2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні зі Збройних Сил України - визнано протиправною.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10000,00 грн..
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, майора військової служби за контрактом ОСОБА_1 , заступника начальника штабу з мобільної роботи, звільнено наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №31 від 11.03.2017 року з військової служби у запас відповідно до статті 26 пункту «ж» частини 8 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.38).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/3/20 від 27.02.2020 року (суддя Бжассо Н.В.), було зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 , зокрема, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2016 та 2017 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 16.04.2017 року включно.
08.10.2020 року, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній №420/3/20 від 27.02.2020 року, ОСОБА_1 було зараховано на картковий рахунок 7544,40 грн. (а.с.20).
Вважаючи дії Військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні протиправними, а своє право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку – порушеним, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазначає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. 
Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.
Як вбачається зі змісту позовної заяви позивачем заявлено вимогу про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у не проведенні 16 квітня 2017 року остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі Збройних Сил України.
Проте, судова колегія зазначає, що, звертаючись з позовною заявою у справі №420/3/20 ОСОБА_1 було заявлено аналогічну позовну вимогу, зокрема, визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні у 2016 та 2017 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у встановленому законом порядку у період з 01.01.2016 року по 16.04.2017 року включно.
За результатами розгляду даної справи Одеським окружним адміністративним судом прийнято рішення від 27.02.2020 року у справі №420/3/20, яким позовні вимоги в цій частині задоволено в повному обсязі.
Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що такі позовні вимоги уже були розглянуті судом та за результатами розгляду прийнято рішення про задоволення останніх, яке на час розгляду даної справи набрало законної сили.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова, чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у не проведенні 16.04.2017 року остаточного розрахунку при звільненні зі Збройних Сил України не підлягають розгляду, провадження у справі у цій частині підлягає закриттю.
Крім того, судова колегія зазначає, що у справі, яка розглядається, позивач, у зв`язку з порушенням відповідачем його права на індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, встановлені рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/3/20 від 27.02.2020 року просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2017 року до дня фактичного розрахунку 08.10.2020 року.
При цьому військова частина провела фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати спірної індексації грошового забезпечення та компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Отже, правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються спеціальним нормативним актом.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Норми, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Таким чином, з урахуванням того, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 по справі №240/11214/19, від 24.12.2020 року по справі №340/401/20, від 05.08.2020 року по справі №826/20350/16, від 15.07.2020 року по справі №824/144/16-а, від 31.10.2019 року по справі №2340/4192/18, від 26.06.2019 року по справі №826/15235/16.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Крім того, судова колегія враховує висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Ураховуючи що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок що позивач має право на отримання такого відшкодування.
Стосовно розміру стягнень за затримку розрахунку при звільненні зі служби ОСОБА_1 судова колегія зазначає.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, з урахуванням розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи очевидну неспівмірність суми середнього заробітку з розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, то справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належним при звільненні позивача розміром стягнення буде 10000,00 грн..
Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні зі Збройних Сил України та закрити провадження у справі в частині цих позовних вимог.
Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року – скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні зі Збройних Сил України та закрити провадження у справі в частині цих позовних вимог.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Кравченко К.В.	
Судді	    	Джабурія О.В.    Вербицька Н. В.