ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

01 червня 2021 року                                                                                м.Суми
                                                               Справа №580/482/17 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/648/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
з участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М.,
       сторони: 
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Лебединського районного суду Сумської області  від 02 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Чхайла О.В., в приміщенні Лебединського районного суду Сумської області, повне судове рішення складено 11 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И В:
       У березні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги мотивує тим, що позивач та ОСОБА_1 02 липня 2008 року уклали кредитний договір № SUL0GK0000000001, згідно умов якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 30 305,27 дол. США на термін до 02 липня 2018 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 20 березня 2017 року становить 33 159,82 дол. США, яка складається з: 17 153,62 дол. США – заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 4744,28 дол. США – заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1214,52 дол. США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 10 047,40 дол. США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 17 153,62 дол. США, що за курсом 26,90 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20 березня 2017 року складає 461 432,38 грн за кредитним договором № SUL0GK0000000001 від 02 липня 2008 року, яка складається з: 17153,62 дол. США – заборгованість за кредитом (тілом кредиту), та стягнути судові витрати. 
               Лебединський районний суд Сумської області рішеннямвід 02 лютого 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив повністю.
               Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 17153,63 дол. США, що за курсом НБУ 26,90 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20 березня 2017 року складає 461 432,38 грн за кредитним договором № SUL0GK0000000001 від 02 липня 2008 року, яка складається з наступного: 17 153,63 дол. США – заборгованість за кредитом (тіло кредиту).
       Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» кошти в розмірі 6921, 49 грн на відшкодування понесених судових витрат зі сплати судового збору.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково та стягнути з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму непогашеного тіла кредиту в розмірі 10 333,78 дол. США, що за курсом службового розпорядження НБУ від 20 березня 2017 року складає 277 978,68 грн, у задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити. 
       В доводах апеляційної скарги посилається на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, відповідно до якої, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
       Відповідач вважає, що умови договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту (26 000,00 дол. США х 3% = 780, 00 дол. США), винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 7.2 цього договору, є нікчемними в силу закону з моменту укладення договору і для визнання їх недійсними не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України).
       Звертає увагу суду на те, що з розрахунку заборгованості за кредитним договором, що є додатком до позову, вбачається, що відповідачем за період з 02 липня 2008 року по 20 березня 2017 року, сплачено винагороди за резервування ресурсів на загальну суму 6039,84 дол. США (16-та колонка розрахунку заборгованості «Сплачено комісії»). Також згідно з п. 8.2 кредитного договору позичальник доручив без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти: в т.ч. і на сплату винагороди за надання фінансового інструменту банку у розмірі 780,00 дол. США.
       Таким чином, на думку скаржника, суми коштів, сплачені ним в рахунок погашення винагороди за резервування ресурсів та винагороди за надання фінансового інструменту, підлягають зарахуванню в суму кредитної заборгованості, що не повернута відповідачем та підлягає стягненню в примусовому порядку з боржника (відповідача).
       Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. Вказує на те, що до суду з позовом звернувся саме банк, а не ОСОБА_1 та пред`явив до стягенння лише заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту). При цьому вимога про стягнення заборгованості по сплаті винагороди за резервування ресурсів позивачем взагалі не заявлялася. Вважає, що твердження скаржника про те, що суд може застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи, не відповідають обставинам справи, оскільки для цього потрібен відповідний спір, за вирішенням якого особа звертається до суду і така вимога підлягає розгляду судом, а на момент ухвалення рішення такого позову до суду подано не було.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника відповідача адвоката Созонова В.П., який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 02 липня 2008 року відповідач підписав анкету-заяву про надання йому кредиту (а. с. 20-210, Т. 1).
02 липня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № SUL0GK0000000001 (а. с. 11-13, Т.1), відповідно до п. 8.1 якого кредитні кошти були надані відповідачу на строк з 02 липня 2008 року по 02 липня 2018 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 30 305,28 дол. США, на наступні цілі: у розмірі 27 100,48 дол. США на придбання нерухомості, з них 26 000,00 дол. США на придбання нерухомості шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 780 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 183,43 дол. США – для сплати страхового платежу за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 137,05 дол. США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також 3 204,80 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору.
Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 512,02 дол. США згідно Графіку погашення кредиту (додаток 2 до Кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (а. с. 14-15, Т. 1).
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором, яка відповідно до розрахунку банку станом на 20 березня 2017 року становить 33 159,82 дол. США (а. с. 5-9) та складається з наступного:
- 17 153,63 дол. США – заборгованість за кредитом (тілом кредиту);
- 4744,28 дол. США – заборгованість по відсоткам за користування кредитом;
- 1214,52 дол. США – заборгованість по комісії за користування кредитом;
- 10047,40 дол. США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
При зверненні суду позивач просить стягнути з відповідача лише заборгованість за кредитом (тіло кредиту) – 17 153,63 дол. США.
Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції вважав доведеним те, що між сторонами мають місце правовідносини, що виникли внаслідок укладення кредитного договору, зобов`язання за яким відповідач порушив та має місце заборгованість, в тому числі за тілом кредиту, і в добровільному порядку борг відповідачем до цього часу не погашений, чим порушуються права позивача.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.
Факт укладення кредитного договору сторонами не заперечується, проте відповідач не погоджується з розміром заборгованості, який визначив банк. Також, як встановив суд першої інстанції, відповідач у 2015 році припинив сплачувати платежі за кредитним договором, мотивуючи це відсутністю фінансової можливості погашати наявний борг.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В даній справі АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № SUL0GK0000000001 від 02 липня 2008 року, а саме за тілом кредиту в сумі 17 153, 63 дол. США.
Відповідач не погоджуючись з вимогами банку наголошує на тому, що умови договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу є нікчемними, а тому вважає, що суми сплачені ним в рахунок погашення винагороди за резервування ресурсів (6039,84 дол. США) та винагороди за надання фінансового інструменту (780 дол. США) підлягають зарахуванню в суму кредитної заборгованості, що ним не повернута.
Проте, як вже зазначалося вище, банк в позові ставить питання про стягнення з відповідача виключно заборгованості по тілу кредиту в сумі 17 153, 63 дол. США, не заявляючи при цьому вимог про стягнення винагороди за резервування ресурсів та винагороди за надання фінансового інструменту, а тому оцінка вказаним умовам договору не може надаватися в даній справі, оскільки вони не є предмету позову. 
Згідно роз`яснень п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. 
Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. 
Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. 
Отже відповідач має право звернутися з відповідним позовом про встановлення нікчемності вказаних умов договору та/або застосування наслідків їх недійсності, як нікчемних. Проте, підстави для зарахування судом в суму кредитної заборгованості, яку позивач просить стягнути в даній справі, сплачених відповідачем на виконання умов кредитного договору, сум винагороди за резервування ресурсів та винагороди за надання фінансового інструменту, крім зазначеного, відсутні також і з огляду на положення ст. 534 ЦК України.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі.
Інші доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування  рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм  матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, суд – 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Лебединського районного суду Сумської області  від 02 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02 червня 2021 року.

Головуючий                                                                Т.А. Левченко

Судді:                                                                         О.Ю. Кононенко

                                                                                В.І. Криворотенко