Постанова
Іменем України
 
09 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 346/5702/18
провадження № 61-17111св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області                            від 16 березня 2020 року у складі судді Беркещук Б. Б. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Бойчука І. В., Девляшевського В. А.,           
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання частки майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після його смерті відкрилась спадщина на будинок по  АДРЕСА_1 , загальною площею 67,0 кв. м, жилою площею 31,9 кв. м, гараж, зазначений у генплані літ. «Б», та земельну ділянку, площею 0,0929 га, кадастровий номер 2623288701040010028, що розташована у с. Шепарівці (садове господарство «Росинка») Коломийського районуІвано-Франківської області.
Вказувала на те, що з 2004 року до 12 квітня 2018 року вона спільно проживала із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно вели господарство за адресою: АДРЕСА_1 , були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.
Зазначене нерухоме майно придбане під час їх спільного проживання однією сім`єю, за рахунок коштів спільного сімейного бюджету. 
Факт її спільного проживання з ОСОБА_3 , а також набуття ними за час спільного проживання вищевказаного майна підтверджується показаннями свідків та фотокартками із сімейного фотоальбому.
Вказувала на те, що метою встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є оформлення спадкових прав та визнання майна спільною сумісною власності подружжя.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просилавстановити факт  її спільного проживання у період з 2004 року по 12 квітня 2018 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити, що частка померлого ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 , гараж та земельну ділянку, площею 0,0929 га, розташовану у с. Шепарівці садове господарство «Росинка» Коломийського району Івано-Франківської області становила 1/2 частини та визнати за нею право власності на                  1/2 частки будинку АДРЕСА_1 , гаражу та земельної ділянки, площею 0,0929 га, у с. Шепарівці (садове господарство «Росинка») Коломийського району Івано-Франківської області.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції,                              з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності факту спільного проживання сторін з 2004 року по 12 квітня 2018 року, ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у позові, не надали належної оцінки показанням свідків, які підтвердили факт її проживання             з ОСОБА_3 однією сім`єю та ведення ними спільного господарства. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції                                        в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі        № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18), та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18).
 
Відповідач не скористався правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2020 року ОСОБА_1 продовжено строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 26 листопада 2020 року.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки від 13 вересня 2006 року, ОСОБА_3 на праві власності належав садовий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 67,0 кв. м, жилою площею 31,9 кв. м, гараж, зазначений в генплані літ. «Б», та земельна ділянка, площею 0,0929 га, кадастровий номер 2623288701040010028, що розташована у с. Шепарівці (садове господарство «Росинка») Коломийського району Івано-Франківської області.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на вказане майно.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України               від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
 
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу                           є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення      у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
 
Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або                 в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
 
Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.
 
Згідно із статтею 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
 
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
 
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них.                В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь         у справі.
 
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
 
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що надані позивачем світлини (фотокартки),            а також  показання свідків, не підтверджують факт проживання позивача однією сім`єю з ОСОБА_3 з 2004 року і до дня смерті останнього, ведення з ним спільного господарства та спільного бюджету, не свідчать про виникнення між нею і померлим відносин, притаманних сім`ї, взаємних прав і обов`язків. 
 
Оскільки ОСОБА_1 не надала доказів ведення з ОСОБА_3 спільного господарства, спільного утримування житла, сплату комунальних послуг, проведення спільних сімейних витрат, спільного побуту та бюджету, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених         у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі                                            № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18), та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.
 
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
 
Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. (рішення ЄСПЛ                               від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari                 v. Finland), § 2).
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну  скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області                            від 16 березня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року  залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:   	Г. В. Коломієць     Б. І. Гулько      Д. Д. Луспеник