ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 р. 	Справа № 480/4897/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2020, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, м. Суми, повний текст складено 22.10.20  по справі № 480/4897/20
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини НОМЕР_1                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпуски як учаснику бойових дій за період проходження служби у 2016 - 2019 роках при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, 18.09.2019;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпуски як учаснику бойових дій за період проходження служби у 2016 - 2019 роках виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, 18.09.2019;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпуски жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, за період проходження служби у 2016 - 2019 роках при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, 18.09.2019;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпуски жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, за період проходження служби у 2016 - 2019 роках, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, 18.09.2019.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року по справі №480/4897/20, прийнятим в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, задоволено позов ОСОБА_1  до  військової частини НОМЕР_1  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Визнано протиправним бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка  полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 компенсації за не використані календарні дні додаткової оплачуваної відпуски як учаснику бойових дій та компенсації за не  використані календарні дні додаткової оплачуваної відпуски жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років за період проходження служби у 2016 - 2019 роках при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, 18.09.2019.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати   ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпуски як учаснику бойових дій, а також компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпуски жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, за період проходження служби у 2016 - 2019 роках виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, 18.09.2019.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на невірну оцінку встановлених у справі обставин, порушення норм матеріального права, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалене у справі рішення та постановити нове про відмову у задоволенні позову.
          В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті рішення у справі не врахував, що грошова компенсація як соціальна гарантія може бути виплачена у разі наявності відповідного права на відпустки, у тому числі додаткові. Однак, в особливий період надання військовослужбовцям визначених видів додаткових відпусток припиняється та право на отримання грошової компенсації за не надання таких відпусток не виникає. 
В той же час, зазначив, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, передбачена ст.16-2 Закону України “Про відпустки” учасникам бойових дій та додаткова відпустка як матері, що має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, не відноситься до щорічних відпусток, а тому  у відповідності до Закону України “Про відпустки” компенсації при звільненні не підлягає.
Також, суд першої інстанції не врахував доводи військової частини щодо права на отримання компенсації з кількох підстав одночасно, посилаючись на п.10 ст.14 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, зазначає, що якщо особи мають одночасно право на отримання однієї і тієї ж пільги, гарантії чи компенсації з кількох підстав, то їм надається за їх вибором пільга, гарантія чи компенсація тільки з  однієї підстави, крім випадків, передбачених законами.
За результатами апеляційного розгляду військова частина НОМЕР_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Позивач не реалізував своє процесуальне право на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до п.3 ч.1  ст.311 КАС України  суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів, заслухавши обставини справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи  апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги  апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач, з 22.04.2015 проходила військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 . Наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 віл 24.04.2017 за №94 була виключена зі списків особового складу та усіх видів забезпечення, у зв`язку з вибуттям до нового місця служби – в м. Суми.
З 26.04.2017 позивач проходила військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 05 вересня 2019 року №366 ОСОБА_1 , було звільнено з військової служби у запас за підпунктом “г” (військовослужбовець-жінка, яка має дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” з 18 вересня 2019 року. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.09.2019 №205 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення.
Під час проходження військової служби позивач брала участь в антитерористичній операції на території Донецькій та Луганській областях, та їй 17.03.2016 було видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 . Також позивач має двох дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження.
Позивач звернулась до відповідача із заявою про виплату, крім іншого, грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки, у тому числі як учаснику бойових дій, за результатами розгляду якої відповідачем листом від 03.10.2019 було повідомлено позивача про те, що на даний час відсутнє роз`яснення вищого командування щодо порядку та механізму виплати компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки. Питання виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки вирішується лише в судовому порядку.
Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом щодо визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Задовольняючи позивні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність законних і обґрунтованих підстав для нарахування та виплати йому грошової компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій та додаткову відпустку як матері, що має двох неповнолітніх дітей за період з 2016 року по 2019 рік.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції на відповідність вимог матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон “Про військовий обов`язок і військову службу”) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22.10.1993 №3551-ХІІ (далі - Закон України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”), відповідно до ст.4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.
Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст. 5 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”).
Відповідно до п.12 ч.1 ст.12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України “Про відпустки” від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон “Про відпустки”) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Також п.4 ст.4 Закону “Про відпустки” передбачено надання соціальної додаткову відпустку працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону).
Відповідно до ст. 16-2 Закону України "Про відпустки", учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно до ч.1 ст.19 Закону “Про відпустки” жінці, зокрема, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011- ХІІ (далі - Закон “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України “Про відпустки”. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами 1, 6 та 12 цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
За визначенням ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Стаття 1 Закону України "Про оборону України" визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", п. 8 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ст. 16-2 Закону України "Про відпустки".
Вказана позиція, відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, вказаним в постанові від 21.08.2019, якою залишено без змін рішення Верховного Суду від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).
Відповідно до ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Виходячи із вказаної норми, враховуючи, що дана справа підпадає під ознаки типової справи, зазначених у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019, при ухваленні рішення у даній справі, судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
Доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо неврахування судом першої інстанції приписів п.10 ст.14 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” колегія суддів вважає безпідставним, виходячи з наступного.
Відповідно до вказаної норми військовослужбовці та члени їх сімей, які мають право на пільги, гарантії та компенсації відповідно до цього Закону, користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, встановленими для громадян України законами та іншими нормативно-правовими актами, а також рішеннями органів місцевого самоврядування. Якщо такі особи одночасно мають право на отримання однієї і тієї ж пільги, гарантії чи компенсації з кількох підстав, то їм надається за їх вибором пільга, гарантія чи компенсація тільки з однієї підстави, крім випадків, передбачених законами.
При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач за час проходження військової служби набула право на додаткову відпустку, як учасник бойових дій, право на яку передбачено, зокрема ст. 16-2 Закону України “Про відпустки”, а також право на соціальну додаткову відпустку як жінка, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, право на яку передбачено іншою нормою - ст.19 Закону України “Про відпустки”. При цьому, як вже зазначалось вище, відповідно до абз.3 п. 14 статті 10-1 Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у разі невикористання військовослужбовцями до часу звільнення щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач має право одночасно на компенсацію невикористаної додаткової відпустки як учасник бойових дій так і не використаної за час військової служби соціальної додаткової відпустки як жінка, що працює та має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років. 
Відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своєї бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації відпустки позивачу як учаснику бойових дій та додаткової соціальної відпустки як жінці, що працює та має двох дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2019.
З огляду на те, що на законодавчому рівні визначено право позивача на компенсацію невикористаної додаткової відпустки під час звільнення, це право не обмежене жодними нормами закону, а відповідач свого обов`язку щодо забезпечення позивача соціальною гарантією не виконав, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки, як учасника бойових дій та як матері двох дітей віком до 15 років.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що під час вирішення спору суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального та матеріального права, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення, тому ухвалене у справі рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача у справі.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року по справі №480/4897/20 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1  залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 по справі №480/4897/20  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський