Номер провадження: 22-ц/813/2945/21 
Номер справи місцевого суду: 523/11471/19
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря - Феленко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Хлопко Анастасії Юріївни на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 15 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача - державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори Чорна Світлана Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернулась до Суворовського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на наступні обставини. Так, позивачці належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 28.02.1997 року за №1907, зареєстрованого 02.04.1997 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації під №2844 стр. кн. 24к.
22 квітня 2019 року позивачка уклала договір дарування вказаної квартири з ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Чорною С.Г. Приморської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №10-873.
ОСОБА_2 стверджує, що вищевказаний правочин був вчинений нею під впливом тяжкої для неї обставини на вкрай невигідних умовах, а тому повинний бути визнаний судом недійсним.
Так ОСОБА_2 страждає хронічним обструктивним захворюванням легенів ІІ-ІІІ ст. Правостороння пневмонія. Хронічна респіраторна недостатність. Цукровий діабет. Ангіопатія сітчатки очей: Гіпертонічна хвороба III ст., II ст., тиск високий.
За станом здоров`я позивачці встановлена довічно перша група інвалідності.
Згідно медичного висновку позивачка потребує постійної сторонньої допомоги. Чоловік та син ОСОБА_2 померли, інших родичів немає. Племінник, який надавав позивачці допомогу перебуває на лікуванні, соціальні працівники позивачку не обслуговують.
Позивачка стверджує, що у квітні 2019 року її стан здоров`я різко погіршився. Вона втратила можливість пересуватися, готувати їжу. В зв`язку з даними обставинами, позивачка звернулася за допомогою до відповідача ОСОБА_1 , який працює лікарем в Одеській обласній лікарні. ОСОБА_1 погодився надати її допомогу, але лише за умови дарування йому належній позивачці квартири. ОСОБА_2 погодилась на пропозицію відповідача, оскільки потребувала медичної допомоги, а також вважала, що відповідач буде надавати їй соціальну та медичну допомогу. Після укладення договору, відповідач допоміг госпіталізувати позивачку у відділення Одеської обласної лікарні, але належного лікування позивачці не було надано. В зв`язку з чим, вона була вимушена перейти в інше відділення.
На підставі викладеного, позивачка просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається: з трьох житлових кімнат, загальною площею 69,7 кв. м, у тому числі житловою площею 40,7 кв. м, посвідченого 22.04.2019 року державним нотаріусом Чорною С.Г. Приморської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №10-873.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 15 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування було задоволено, постановлено:
визнати недійсним договір дарування від 22.04.2019р., згідно якого ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) передає безплатно у власність, а ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) приймає у власність, як дарунок квартиру АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 69,7 кв.м., у тому числі житловою площею 40,7кв.м., який був посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори м. Одеси Чорною С.Г. у реєстрі за №10-873;
стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Держави в особі Державної судової адміністрації України, ( код за ЄДРПОУ 37993783) судовий збір у розмірі 2102 гривні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав представник ОСОБА_1  - адвокат Хлопко Анастасія Юріївна, в якій з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення, прийнятим з порушення норм матеріального права, без встановлення всіх обставин по справі, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та постановлене з численним порушенням норм матеріального та процесуального права, а отже підлягає скасуванню.
При цьому вказує, що суд першої інстанції під час постановлення спірного рішення вийшов за межі позовних вимог, оскільки в позовній заяві ОСОБА_2 просить суд визнати недійсним договір дарування від 22.04.2019 року на підставі ст. 233 ЦК України, проте суд у рішенні від 15.01.2020 року робить висновок про недійсність договору дарування від 22.04.2019 року у зв`язку з тим, що позивачка, яка за станом свого здоров`я потребувала лікування в стаціонарних умовах не усвідомлювала у повному обсязі наслідки укладення договору.
Суд першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 265 ЦПК України визнав встановленими обставини щодо погіршення стану здоров`я позивача саме у квітні 2019 року без посилання на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, в той же час взагалі не надав оцінку доказам, наданим відповідачем та поясненням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, які спростовують укладення спірного договору дарування від 22.04.2019 року під впливом тяжкої для позивача обставини.
В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач не має близьких родичів, навпаки, під час надання пояснень у судовому засіданні ОСОБА_2 зазначила, що її рідна сестра неодноразово пропонувала переїхати їй у село та жити разом.
Апелянт зазначає, що в матеріалах відсутні докази того, що в квітні 2019 року стан здоров`я ОСОБА_2 погіршився так, що вона втратила змогу пересуватися та готувати їжу.
Висновок суду щодо недійсності оскаржуваного договору у зв`язку з тим, що позивач розраховувала на сприяння лікуванню відповідачем, оскільки він працює лікарем в обмін на дарування квартири є необґрунтованим.
Так, згідно наявних в матеріалах справи документів ОСОБА_2 проходила лікування в неврологічному та терапевтичному відділеннях, тоді як відповідач працює лікарем в опіковому відділенні.
Судом першої інстанції у вказаному рішенні було викладено не фактичні обставини справи, а свої особисті міркування та завідомо неправдиву інформацію щодо пояснень наданих ОСОБА_1 та його представником у судовому засіданні.
Апелянт наголошує, що зазначене свідчить про те, що причиною укладення договору дарування стали не тяжкі обставини в житті позивача та позивач не помилялась щодо природи укладеного договору.

15 травня 2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Вознюка М.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому посилаючись на необґрунтованість та безпідставність апеляційної скарги та на ч. 1 ст. 233 ЦК України, як на підставу позову. 
У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.
Позивач та її представник заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року було відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області представника ОСОБА_1 - адвоката Хлопко Анастасії Юріївни на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 15 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача - державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори Чорна Світлана Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним.
Ухвалою від 17 березня 2020 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Так судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 22.04.2019р., ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) передає безплатно у власність, а ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) приймає у власність, як дарунок квартиру АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 69,7 кв.м., у тому числі житловою площею 40,7 кв.м., який був посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори м. Одеси Чорною С.Г. у реєстрі за №10-873.
Квартира АДРЕСА_1 належала позивачці ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 28.02.1997 року за реєстровим №1907, зареєстрованого 02.04.1997 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації під №2844 стр. кн. 24к.
ОСОБА_2 є учасником війни, а також особою з інвалідністю 1- ої групи, відповідно до витягу з рішенні ЛКК від 25.01.2016 р. за станом здоров`я потребує в постійному медичному лікуванні.
Так позивачка страждає на ряд хронічних захворювань: дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст. гіпертонічного діабетичного і атеросклеротичного генезу, стадія компенсації та ін., хронічна респіраторна недостатність та ін.
З листа КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Суворовського району міста Одеси №11-09/11-зпі від 30.10.2019 року вбачається, що громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувала на обліку в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Суворовського району міста Одеси з 21.05.2010 року у відділенні грошової та натуральної допомоги, а з 14.12.2012 року згідно особистої заяви від 11.12.2012 року та наказу директора Установи від 14.12.2012 року оформлена на облік у відділення соціальної допомоги вдома.
Згідно з рішенням Піклувальної ради Установи від 20.03.2017 року №3/1 та наказом директора №93 підопічну ОСОБА_4 знято з обліку територіального центру у зв`язку з «відмовою отримувача соціальної допомоги та/або його законного представника від отримання соціальної послуги догляду вдома».
З письмових пояснень Державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори Чорної С.Г. вбачається, що нотаріус приїздила до позивача двічі та надала консультацію про можливі варіанти переходу права власності на об`єкт нерухомого майна. Сторони за вказаним договором дарування підтвердили, що договір вчинювався за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукали здійснити цей правочин на вкрай невигідних умовах, не мав характеру фіктивного та удаваного правочину. Волевиявлення сторін було вільним і відповідало реальній домовленості та дійсним намірам.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебувала на лікуванні у КУ «Одеський обласний клінічний медичний центр» у неврологічному відділені з 02.05.2019 р., а також в період з 24.06.2019 р. по 08.06.2019 р.
Відповідач ОСОБА_1 працює КУ «Одеський обласний клінічний медичний центр», в опіковому відділенні.

Мотивувальна частина
застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Відповідно до положень частини 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини (стаття 233 ЦК України), належить до правочинів з дефектами волі та волевиявлення його суб`єктів, відноситься до оспорюваних правочинів, які Цивільний Кодекс не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними у судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.
Правочини, вчинені під впливом тяжкої обставини, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.
Правочин, вчинений особою під впливом тяжкої обставини (кабальний правочин), як випливає із змісту статті 233 ЦК України, характеризується такими ознаками:
особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах (наприклад, реалізує за дуже низьку плату коштовне майно, виконує важкі роботи тощо);
особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини; тяжка обставина може стосуватися як самої цієї особи (купівля ліків, виплата боргів тощо), так і її близьких (витрати на лікування близької людини, витрати на поховання тощо);
особа вчиняє такий правочин добровільно (тут немає насильства), більш того вона сама може бути ініціатором такого правочину;
особа усвідомлює, що вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах (тут немає помилки або обману), але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини.
Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України є збіг тяжких обставин для однієї із сторін. Цивільний кодекс не розкриває змісту поняття «тяжка обставина», але ця обставина має бути такою, яка зумовила укладення правочину, спрямованого на відчуження речі. Тобто, однією з підстав є обставини об`єктивного характеру, що спричинили потребу, як правило, в додаткових коштах.
Наступною є обставина суб`єктивного характеру, а саме вчинення правочину на вкрай невигідних для себе умовах. Тобто, без настання певної обставини правочин на таких умовах не був би укладений особою. Потреба в коштах без наявності обставин, які тлумачаться як тяжкі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Правочин, визначений статтею 233 ЦК України, належить до оспорюваних правочинів, тобто може бути визнаний недійсним за позовом потерпілої сторони або іншої заінтересованої особи. Необхідним складовим елементом кабального правочину є недобросовісна поведінка контрагента. Вина контрагента полягає в тому, що він розуміє, наскільки на невигідних для себе умовах вчиняється правочин, та йде на це свідомо та умисно, з наміром отримати від цього вигоду. Можлива ситуація, коли вигоду отримують інші особи, але в цьому також повинен бути заінтересований контрагент. У зв`язку з цим закон покладає на недобросовісного контрагента відповідальність у вигляді обов`язку відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Договір дарування опосередковує безоплатну (відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів) передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до другої (обдарованого).
В даному випадку сторонами договору дарування є фізичні особи, договір є реальним, так як виникнення права власності у ОСОБА_1 як в обдарованого співпало з моментом укладення договору, обдарований прийняв дарунок, право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_1 . 
Судова практика орієнтує на те, що тяжкі обставини треба розуміти не як будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми, для усунення чи пом`якшення яких необхідно терміново укласти правочин; що тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися з урахуванням усіх обставин справи; потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин.
Аналіз судової практики внаслідок застосування судами роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», проведений у 2017 році Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, визначає поняття «тяжкі обставини» і «вкрай невигідні умови» для застосування статті 233 ЦК України. Так, за змістом вказаного аналізу правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася; тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.
Так позивачка страждає на ряд хронічних захворювань: дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст. гіпертонічного діабетичного і атеросклеротичного генезу, стадія компенсації та ін., хронічна респіраторна недостатність та ін.
З виписного епікризу неврологічного відділення №2351 КУ Одеський обласний клінічний медичний центр від 21.07.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 хворіє протягом багатьох років, але останні десять років хвороба прогресує. 
Сам по собі факт наявності у ОСОБА_2 ряду хвороб ще не свідчить про укладення нею правочину під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для неї умовах, наведені обставини, не доводять того, що за їх відсутності оспорюваний позивачем правочин не було б вчинено взагалі або було б вчинено не на таких умовах.
Колегія погоджується із доводами апелянта, що в матеріалах відсутні докази того, що в квітні 2019 року стан здоров`я ОСОБА_2 погіршився так, що вона втратила змогу пересуватися та готувати їжу.
Так, згідно наявних в матеріалах справи документів ОСОБА_2 проходила лікування в неврологічному та терапевтичному відділеннях, тоді як відповідач працює лікарем в опіковому відділенні.
З огляду на зазначене, висновок суду щодо недійсності оскаржуваного договору у зв`язку з тим, що позивач розраховувала на сприяння лікуванню відповідачем, оскільки він працює лікарем в обмін на дарування квартири є необґрунтованим.
ОСОБА_2 уклала договір дарування належного їй нерухомого майна (вчинила правочини) добровільно, ініціатором правочину була сама. Встановлені у справі обставини не надають підстав вважати, що правочин дарування майна був для неї кабальним.
У пункті 5 договору дарування квартири від 22 квітня 2019 року сторони ствердили, що цей договір не укладається під впливом тяжких для сторін обставин. Позивач не надала належних і достатніх доказів на спростування наведеного.
Спірний правочини дарування не має сукупності ознак, що необхідні для визнання таких недійсними на підставі статті 233 ЦК України, так як ОСОБА_2 не довела, що вчинила правочин на вкрай невигідних для себе умовах під впливом тяжкої для неї обставини, яка стосується її самої чи близької їй людини, що вона усвідомлювала, що вчиняє правочини на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена була це зробити під впливом тяжкої обставини.
ОСОБА_2 не довела наявність обставин об`єктивного характеру («тяжкі обставини»), які зумовили укладення правочинів, спрямованих на відчуження нерухомого майна, не доведеність тяжких обставин (обставин об`єктивного характеру) напряму впливає на не доведеність наявності обставин суб`єктивного характеру («вчинення правочину на вкрай невигідних для себе умовах»), так як без наявності «тяжких обставин» саме по собі вчинення правочину на вкрай невигідних для себе умовах не є підставою для визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України.
ОСОБА_2 як потерпіла, яка оскаржує правочини, не довела того, що якби не обставини, на які посилається, вона б взагалі не укладала з ОСОБА_1 правочини, зокрема, не дарувала б йому нерухоме майно.
ОСОБА_2 не довела наявність обставин, які б підпадали під поняття «тяжкі обставини»; не довела, що правочин дарування майна був вчинений саме для усунення або зменшення тих обставин, які вона заявляє як тяжкі. 
Сукупність чотирьох підстав, необхідних для визнання правочинів недійсними за статтею 233 ЦК України, в даній справі не встановлена; необхідний критерій для визнання правочину недійсним з цих підстав, а саме доведення нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, відсутній.
Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати, що: 1)ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину, тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити; 2) умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними, тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи; 3)хоча Цивільний кодекс і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.
ОСОБА_2 не обґрунтовує в чому саме полягають вкрай невигідні умови спірного договору дарування нерухомого майна та як саме вона, уклавши договір дарування квартири, отримала можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину) яка змусила її це зробити.
Судова практика у справах про визнання правочинів недійсними на підставі статті 233 ЦК України чітко визначає підстави та докази, що необхідні для визнання недійсним правочину, який вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (постанова Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №185/7043/16-ц, постанова Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року в справі №6-551цс16).
ОСОБА_2 недійсність на підставі статті 233 ЦК України правочину дарування не доведена, правові підстави для задоволення позову та визнання спірних правочинів недійсними на підставі статті 233 ЦК України відсутні.
Твердження позивачки про те, що сторонні особи її примушували до укладення договору не підтверджено жодним доказом. 
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.
За вказаних обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хлопко Анастасії Юріївни - задовольнити.
Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 15 січня 2020 року - скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача - державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори Чорна Світлана Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним - залишити без задоволення.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 21 травня 2021 року.
Головуючий:                                                                                О. В. Князюк

Судді:                                                          С.О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе