ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
12 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 166/390/20
провадження № 51-1502км21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                   ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
потерпілих                                       ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції), 
представника потерпілої 
ОСОБА_9                                  ОСОБА_10 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_11 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року щодо
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , який має інвалідність 3-ї групи, раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого                             ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Ратнівського районного суду Волинської області від 21 серпня 2020 року  ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі   на строк 5 років 6 місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. 
 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь НКП «Ратнівська центральна районна лікарня» 25 518 грн як відшкодування витрат на лікування потерпілих від злочину.
 
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні. 
 
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 05 січня                     2020 року о 07:00, керуючи власним автомобілем марки «Volkswageh T-4», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою М-19 сполученням Даманово – Ковель – Чернівці – Тереблече в напрямку смт Ратне Ратнівського району Волинської області, на 21 км 790 м автодороги, на під`їзді до смт Ратне, проявив безпечність та неуважність, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості, допустив занос автомобіля на зустрічну смугу, де відбулося зіткнення з автомобілем марки «Ford Transit», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_12 , що рухався по своїй смузі руху в зустрічному напрямку.
 
У результаті зіткнення транспортних засобів водій автомобіля марки «Ford Transit» ОСОБА_12 отримав тупу травму тіла, що супроводжувалася численними забоями та розривами внутрішніх органів зі зламами кісток скелета, які спричинили його смерть; пасажир автомобіля марки «Ford Transit» ОСОБА_13 отримала відкритий перелом обох кісток лівої гомілки в середній третині зі зміщенням відламків, який відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. 
 
Пасажир автомобіля марки «Volkswageh T-4» ОСОБА_14 отримав тупу травму тіла, що супроводжувалася численними забоями та розривами внутрішніх органів зі зламами кісток скелета, які спричинили його смерть, а пасажир цього ж автомобіля ОСОБА_15 – важку закриту черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку важкого ступеня, відкритий перелом правої плечової кістки в середній третині зі зміщенням відламків, підшкірну гематому навколо правого ока, рану на надбрівній ділянці голови справа, які належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
 
Своїми діями ОСОБА_7 порушив вимоги пп. «б» п. 2.3, пунктів 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху, що зобов`язують водія: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху враховувати дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості обрати таку швидкість руху, за якої водій матиме змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.
 
Волинський апеляційний суд ухвалою від 22 грудня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 змінив та зменшив призначене йому судом першої інстанції основне покарання за ч. 3 ст. 286 КК до 5 років позбавлення волі.
 
На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням та іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
 
Вимоги та доводи, викладені у касаційній скарзі
 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості. Зазначає, що суд, призначаючи засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК, належним чином не врахував наслідків кримінального правопорушення у вигляді смерті двох осіб та спричинення тяжких тілесних ушкоджень іншим двом потерпілим, не повною мірою зважив на характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину та обставини його вчинення. Вважає висновки апеляційного суду про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням такими, що суперечать принципу справедливості покарання, а призначене покарання – недомірним вчиненому тяжкому злочину та його наслідкам. Як стверджує прокурор, у цій  категорії справ позиція потерпілих щодо призначення покарання не є вирішальною й особа, яка керує транспортним засобом і грубо порушує Правила дорожнього руху, становить небезпеку для суспільства, а не лише для потерпілих. Зазначає, що апеляційний суд не надав оцінки його доводам щодо м`якості покарання.
 
Захисник ОСОБА_6 подав до суду заперечення, в якому касаційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення ? без змін. Вказує на те, що судами належним чином враховано позицію потерпілих, тяжкість вчиненого злочину, суспільну небезпечність, форму вини, наслідки, особу винуватого, обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують.
 
Представник потерпілої ОСОБА_9 ? адвокат ОСОБА_10 також подала до суду заперечення, в яких касаційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення ? без змін, вказуючи на обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Прокурор у судовому засіданні підтримала скаргу, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Засуджений та захисник заперечували проти задоволення касаційної скарги та просили рішення апеляційної інстанції залишити без зміни.
 
Представник потерпілої та потерпілі також заперечували проти задоволення касаційної скарги та просили ухвалу апеляційної інстанції залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, захисника, засудженого, представника потерпілої та потерпілих, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали кримінального провадження, заперечення на касаційну скаргу, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню на таких підставах.
 
Відповідно до вимог ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України                (далі ? КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того, за змістом вона має відповідати вимогам ст. 419 КПК.
 
Висновок суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 3 ст. 286 ККу касаційній скарзі не оспорюються.
 
Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
 
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання ? конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
 
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Апеляційний суд урахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого  ОСОБА_7 злочину, який є тяжким неумисним злочином, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, є інвалідом 3-ї групи, виключно позитивно характеризується за місцем проживання, а також те, що на його утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей, на утримання яких він сплачує аліменти, і те, що він постійно допомагає хворій матері, позицію всіх потерпілих, кожен з яких вважав, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, тобто без реального відбуття покарання в місцях позбавлення волі, у зв`язку з чим наполегливо просили суд не позбавляти його волі, ставлення самого обвинуваченого до вчиненого злочину та його поведінка після вчинення, який в судовому засіданні вказав про те, що сильно шкодує, що від його дій настали такі наслідки, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання (повне визнання вини, розкаяння у вчиненому, відшкодування заподіяної злочином шкоди усім потерпілим) та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
 
Ураховуючи обставини справи у їх сукупності, дані про особу винного, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання у межах санкції статті обвинувачення та звільняючи від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, визнав можливим виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства, навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнуто мети покарання.
 
З огляду на викладене призначене у цьому конкретному кримінальному провадженні  засудженому основне покарання з випробуванням з позбавленням права керувати транспортними засобами відповідає вимогам кримінального закону, є справедливим та достатнім, а тому відсутні підстави для скасування судового рішення внаслідок м`якості та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, як про це вказує прокурор у касаційній скарзі, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає. 
 
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
 
ухвалив: 
 
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_11 ? без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною                            і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                     ОСОБА_3