КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                     
                                                                         Апеляційне провадження № 22-ц/824/6006/2021                     
                                                                                                                   справа № 753/15098/19                                                       
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
31 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі:
 
            Суддя - доповідач:      Андрієнко А.М.
            Суддів:                          Соколової В.В.
                                                  Поліщук Н.В.
            При секретарі             Дроздовій Ж.В.
 
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва, постановлене суддею Коренюк А.М. 20 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що діє  в     інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою й відшкодування моральної шкоди, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , що діє  в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням,
 
У С Т А Н О В И Л А :
 
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  що діє у свої інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , та до ОСОБА_4 , про вселення, усунення перешкод у користування квартирою й відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі ордеру № 7290 від 02 квітня 1987 року Виконавчого комітету київської міської ради народних депутатів, виданого на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 09 лютого 1987 року за № 125 на його ім`я, на сім`ю із п`яти осіб:  він - ОСОБА_2 , дружина - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_4 , дочка - ОСОБА_7 , матір дружини - ОСОБА_8 отримав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 41,69 кв.м. У 1992 році матір дружини померла, а у 2008 році у дочки ОСОБА_3 народилася дитина (його онука) ОСОБА_6 , й на даний час у квартирі зареєстровані 5 осіб: він, колишня дружина - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_4 , дочка - ОСОБА_3 , онука - ОСОБА_6 , 2008 року народження. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 у 1990 році, сімейні стосунки стали вкрай напруженими. Дочка вийшла вдруге заміж та привела свого чоловіка до їх квартири жити, з яким у нього склались конфліктні відносини та щоб не заважати сім`ї й з метою уникнення конфліктних ситуацій, він переїхав жити до батьківського будинку до села в Поліському районі Київської області, водночас один або декілька разів на місяць залежно від стану свого здоров`я, оскільки він є особою похилого віку - 1945 року народження, з метою відвідування лікаря за місцем реєстрації й отримання пенсії, приїздив до Києва, ночував у квартирі, де мав місце реєстрації з вересня 1987 року, а також своє спальне місце - ліжко, особисті речі, посуд тощо, а з отриманої пенсії, коли приїжджав до міста, надавав відповідачам, які мешкали у цій квартирі, гроші на сплату комунальних послуг. Проте, починаючи з грудня 2018 року, в черговий раз  прибувши до квартири за місцем своєї реєстрації, виявив, що вхідні двері замінені, своїм ключем відімкнути двері не зміг, відповідно й до квартири він не зміг потрапити. Й це відбувалось не вперше. В усній розмові дочка із зятем повідомили, щоби він забирався геть й більше не приходив, ключі від квартири і нового замка вони йому не нададуть, оскільки він їм заважає. При цьому, до зміни вхідних дверей, мали місце заміна без його згоди замків у вхідних дверях до квартири, його не впускали до житла, внаслідок чого він вимушений був ночувати на вокзалі, а ще проситись до сусідів аби хоча би сходити до вбиральні. Таким чином до квартири він приїжджав в середині грудня 2018 року, проте двері йому ніхто не відчинив, у квітні 2019 року - також, хоча донька була дома. Зважаючи на узгоджену між відповідачами поведінку, оскільки жоден із них не заступився за нього, визнаючи порушення його житлових прав, вважає, що вони мають на меті «вижити» його з квартири з метою приватизувати квартиру без нього, внаслідок чого тривалий час вчиняють протиправні дії із застосуванням фізичної сили, нецензурної лайки, які спрямовані на позбавлення його права на житло. Тому він зрозумів, що без судового рішення потрапити до квартири не зможе, оскільки колишня дружина, його повнолітні дочка та син роблять все можливе, щоб позбавити його єдиного житла в м. Києві, право на проживання щодо якого він отримав у квітні 1987 року згідно ордеру на таке житло. Тепер, коли він приїздить до м. Києва за місцем своєї реєстрації з метою тримання пенсії, медичної допомоги й з інших підстав, він позбавлений внаслідок протиправних дій відповідачів знаходитися у квартирі, ночувати. Окрім вказаного житла у м. Києві, іншого він не має, відтак не має де проживати у цьому місті. Такі неправомірні дії відповідачів завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює у 15 000 грн. 00 коп., оскільки така ситуація прямо вплинула на фізичний його стан здоров`я, а також моральний стан: почуває себе пригніченим, приниженим через те, що отримавши для проживання квартиру для себе та сім`ї, наразі, будучи у похилому віці, маючи 75 років, його сім`я свідомо незаконно позбавляє його тривалий час права на проживання у квартирі, де він має місце реєстрації та свої особисті речі, більше того навіть коли він неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу порушення його права на житло, його сім`я не відновила його порушене житлове право: не надали ключі від квартири й наразі продовжують перешкоджати у праві користування житлом, не допускають до квартири. Йому важко від думки, що його діти, колишня дружина виселили його з квартири у свавільний спосіб, викинувши його одяг, інші особисті й побутові речі, він постійно перебуває у неспокійному та знервованому стані через таку ситуацію з усвідомленням того, що позбавлений житла за місцем реєстрації, що впливає на його фізичний стан: часто звертається за медичною допомогою, маючи судинні захворювання, високий тик, останні вплинули на його зір, проблеми зі сном.
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до   ОСОБА_2 , треті особи:   ОСОБА_3 , діюча у свої інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , про визнання колишнього чоловіка   ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що у 2003 році її колишній чоловік   ОСОБА_2 , отримавши у спадщину будинок у селі Максимовичі Поліського району Київської області, виїхав з квартири АДРЕСА_1 , вивіз всі свої особисті речі, при цьому місце реєстрації не змінив, але й у квартирі з цього часу не проживав. Перші роки після переїзду він раз чи два рази на рік приїздив до м. Києва та з дозволу сім`ї зупинявся на тиждень у квартирі для проживання. Інше спілкування з сім`єю він не підтримував й ніколи не оголошував своє бажання залишити за ним право на проживання у квартирі, тобто за її розумінням квартира залишилась його сім`ї. З 2014 року відповідач до квартири взагалі не навідувався. По телефону вона просила його змінити місце реєстрації, оскільки він не проживає у квартирі, проте ОСОБА_2  відмовився, запропонував сплатити йому гроші. Ключів від квартири у  нього  не було з часу переїзду, тобто більше 15 років. Протягом такого часу він не сплачував комунальні послуги, не приймав участі в поточних ремонтах квартири. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, як  вибув на постійне місце проживання в село Поліського району Київської області. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Вселено   ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .  Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,     ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 солідарно моральну шкоду в розмірі 6000 гривень.  Вирішено питання розподілу судових витрат.
 У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
 Не погоджуючись із рішенням суду, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення зустрічного позову та відмову в задоволенні первісного позову. На думку апелянта, судом першої інстанції  неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального та неправильно застосовано норми матеріального права, надана неправильна оцінка доказам, обставини, зазначені у первісному позові, є недоведеними.
 У суді апеляційної інстанції представник  апелянта, ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили  її задовольнити.
Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість  постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що на підставі ордеру № 7290 від 02 квітня 1987 року Виконавчого комітету київської міської ради народних депутатів, виданого на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 09 лютого 1987 року за № 125 на ім`я ОСОБА_4 ,  він на сім`ю із п`яти осіб:  на нього - ОСОБА_2 , дружину - ОСОБА_2 , сина - ОСОБА_4 , дочку - ОСОБА_7 , матір дружини - ОСОБА_8 отримав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 41, 69 кв. м. (а.с. 5 том 1).
У 1992 році матір дружини позивача померла, а у 2008 році у дочки позивача ОСОБА_3 народилася дитина (онука позивача) ОСОБА_6 .
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_2 у 1990 році, сімейні стосунки стали вкрай напруженими, що визнається й не заперечується сторонами.
На даний час у квартирі зареєстровані 5 (п`ять) осіб: позивач    ОСОБА_2 , відповідачка (колишня дружина позивача) ОСОБА_2 , відповідач (син позивача) - ОСОБА_4 , відповідачка (дочка позивача) - ОСОБА_3 , онука позивача - ОСОБА_6 , 2008 року народження (а.с. 7 том 1).
Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб, у квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 з відповідачкою ОСОБА_2 (його колишньою дружиною) зареєстровані у такій квартирі з 10 вересня 1987 року, син ОСОБА_4 - з 13 серпня 1991 року, дочка ОСОБА_3 - з 09 листопада 1993 року, онука ОСОБА_6 - з 30 вересня 2008 року (а.с.7).
На час розгляду справи квартира не приватизована, що визнається сторонами, й перебуває у користуванні сторін.
Позивач ОСОБА_2 , 1945 року народження, на час розгляду справи має повних 75 років (а.с. 3), тобто є людиною похилого віку, він є учасником ліквідації наслідків аварії на чорнобильській АЕС у 1986 році, що підтверджується відновідним посвідченням (а.с. 8 том 1), а відтак така участь у ліквідації наслідків аварії на чорнобильській АЕС вплинула на його стан здоров`я.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту відсутності ОСОБА_2 у спірній квартирі понад встановлений строк без поважних причин та що він вибув на постійне місце проживання із спірної квартири до села у Поліському районі Київської області. 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до ст.47 Конституції  України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі ст.37 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартир, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Згідно із ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
          Як вбачається із зустрічної  позовної заяви  позивачі за зустрічним позовом  просили визнати ОСОБА_2 таким , що втратив право користування житловою площею  у спірній квартирі у зв`язку із тим, що він вибув із цієї квартири на постійне  проживання в інше жиле приміщення та що він не проживає в спірній квартирі більше шести місяців без поважних підстав.
           Відповідно до ст.. 71 ЖК України При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
          Відповідно до ст. 107 ЖК України  Наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму.
У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Заявлення вимог із двох різних правових підстав є неправильним, оскільки ці підстави є різними і спосіб доказування є по них різним.
У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказав, що вони просили  визнати позивача таким, що втратив право користування житловою площею з підстав ст.. 107 ЖК України.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення  для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду  заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 після розірвання шлюбу зі своєю дружиною ОСОБА_2 тимчасово залишив квартиру АДРЕСА_1 , так як в сім`ї склалися  конфліктні  стосунки як із бувшою дружиною так і з дочкою та зятем. 
При цьому відповідачі не заперечують , що позивач постійно приїздив до квартири  декілька разів на рік, ночував у квартирі, на прохання знятися із реєстрації відмовлявся, що свідчить про те, що зв`язок із своїм житлом він не втрачав та не мав наміру втрачати.
Крім того, як вбачається із матеріалів справи за адресою спірної квартири протягом всього періоду   позивач отримував медичне обслуговування, в 2020 році обрав собі сімейного лікаря , медична картка свідчить про багаторічне обслуговування поліклінікою за місцем реєстрації.( а.с.84-106 том 1). Позивач отримує пенсію і перебуває на обліку у Пенсійному фонді Дарницького району м.Києва.
З моменту, коли відповідачі за основним позовом змінили двері в квартирі і позивач був позбавлений  доступу до житла та дізнався, що його право відповідачами порушується, він звертався  та працівників поліції та просив захистити його право, що визнається відповідачами та підтверджується копіями звернень та наданими відповідями на них.
Таким чином , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідачі за основним позовом не надали достатніх та достовірних доказів того, що ОСОБА_2 вибув із спірної квартири  на інше постійне місце проживання, так як його зв`язок із спірною квартирою не було втрачено, він постійно проявляв інтерес до свого житла , будь-яких доказів того, що у позивача є інше постійне місце проживання , позивачі за зустрічним позовом  суду не надали.
 Встановивши, що  відповідачами за первісним позовом чиняться перешкоди позивачу в користуванні спірною  квартирою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для вселення позивача до спірної квартири та зобов`язання відповідачів не чинити позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що оскаржуване рішення не ґрунтується на об`єктивно встановлених та визнаних сторонами обставинах щодо не проживання позивача в спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин,  не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки  представник позивачів за зустрічним позовом вказав, що позов заявлено з інших правових підстав. 
У зверненнях до Дарницького УП НП ГУ НП в м. Києві Постолюк М.П. вказує, що відповідачі не впускають його додому, позбавляють права на проживання, внаслідок чого вимушений стояти під дверима та «бути безхатьком», у заяві про злочин від 20 травня 2020 року вказує, що відповідачі не пускають його до квартири, що відбувається не вперше, змінили вхідні двері та замки у таких вхідних дверях, ключів йому від вхідних дверей на надають, також здійснили крадіжку його особистих речей до грудня 2018 року (а.с. 9 том 1, 28, 107 том 1).
З пояснень ОСОБА_2 , інших членів сім`ї (відповідачів) суд першої інстанції встановив, що останні визнають, що під час ремонту квартири вони змінили вхідні двері та замки у вхідних дверях, ключі від вхідних дверей ОСОБА_2 не має понад 15 років, й на їх думку, це є «закономірним», оскільки ОСОБА_2 з власної волі виїхав з квартири, й по приїзду з села до м. Києва зупинявся у спірній квартирі з їх дозволу.
Доводи апеляційної скарги  не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи по суті.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 374, 375  ЦПК України, колегія суддів
 
П О С Т А Н О В И Л А:
 
 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її  прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено  7 червня  2021 року.
 
           Суддя - доповідач:     

Судді: