Єдиний унікальний номер 225/5095/20 
Номер провадження 22-ц/804/1651/21        

Єдиний унікальний номер 225/5095/20                                      Головуючий у 1 інстанції Довженко О.В.
Номер провадження 22-ц/804/1651/21                                                                         Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року                                                                                                            м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді                              Агєєва О.В.
суддів                                           Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання             Гладуха О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 225/5095/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Карнаухов Андрій Олександрович, на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 25 березня 2021 року, ухваленого  у складі судді Довженко О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Селидіввугілля» про визнання противоправним і скасування наказу від 10.08.2020 року № 95-К «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення ОСОБА_1 », поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора з охорони та безпеки ДП «Селидіввугілля», стягнення з ДП «Селидіввугілля» середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10.08.2020 року по день поновлення на роботі. Також позивач просив судові витрати покласти на відповідача.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 порушення ним трудової дисципліни ДП «Селидіввугілля» шляхом прогулу 06.08.2020 року та 07.08.2020 року повністю заперечує. Зазначає, що на підставі рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 30.06.2020 року був поновлений на посаді заступника генерального директора з охорони та безпеки ДП «Селидіввугілля». 06.08.2020 року він прибув до вказаного підприємства з метою з`ясування питання, щодо виконання керівництвом підприємства вказаного рішення. Оскільки зрозумілої відповіді у цей день позивач не отримав, доповів, що з цим питанням приїде вранці у понеділок 10.08.2020 року. В цей день (10.08.2020 року) після обіду позивачу довели наказ про його повторне звільнення за прогули, які були 06.08.2020 року та 07.08.2020 року, хоча до цього він не знав про існування наказу про своє поновлення на роботі.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 25 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на безпідставність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків фактичним обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове, про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно надав перевагу доводам відповідача. Суд зосередився на тому, що рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 30.06.2020 року щодо поновлення позивача на посаді не було ним надано для негайного виконання керівництву ДП «Селидіввугілля», проте позивач вважає, що це питання не стосувалося предмету позову. Вважає, що це право позивача, коли йому прибути та пред`явити для виконання рішення суду. Крім того, вищезазначене рішення не виконане належним чином щодо негайного стягнення заробітної плати за один місяць, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Порушенням процесуальних правил вважає прийняття судом першої інстанції заперечення від 07.12.2020 року представника відповідача, оскільки по суті це був відзив на позовну заяву, передбачений ст. 178 ЦПК України, та який не відповідає вимогам цієї статті.
Зазначає, що акти відмови від підпису, відсутності позивача на роботі, доповідні, які були додані до заперечення, - не можуть об`єктивно доказувати відмову позивача від підпису та бути доказом його прогулу, оскільки підписантами та авторами цих документів були зацікавлені особи , а саме робітники ДП «Селидіввугілля». Крім того, зазначені документи ніде не зареєстровані, а тому є недостовірними доказами.
Судом проігноровано доводи щодо неповідомлення відповідачем позивача про те що він відсутній на роботі і що йому терміново треба з`явитися, бо є наказ про поновлення на роботі та щоб дати якісь пояснення.
Суд першої інстанції проявив неупередженість і порушив права позивача задавати питання свідкам, надавати свої доводи і аргументи після їх показань, оскільки свідки допитувались окремо без позивача і його представника, хоча позивачем було спрямовано заяву про відкладення судового розгляду.
Вважає, що підстав для звільнення внаслідок прогулів з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України не вбачається, а звільнення позивача – безпідставне.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. 
Представник відповідача в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 30.06.2020 року у справі №225/5915/19 визнано незаконним наказ голови комісії з реорганізації ДП «Селидіввугілля» від 15.08.2019 року №116-К про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 41 КЗпП України, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора з охорони безпеки ДП «Селидіввугілля», стягнуто з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 146 202,56 грн., 5 000,00 грн. моральної шкоди. 
Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 посаді заступника генерального директора з охорони безпеки ДП «Селидіввугілля» та стягнення заробітної плати за один місяць. 
В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення набрало законної сили 11.11.2020 року після прийняття Донецьким апеляційним судом постанови за результатами апеляційного перегляду. Даною постановою рішення суду першої інстанції було змінено в частині мотивів визнання оскаржуваного наказу недійсним та в частині розподілу судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін. (а.с.13, 14, 85).

Як встановлено судом, повний текст рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 30.06.2020 року у справі №225/5915/19 про поновлення позивача на роботі, за яким допущено негайне виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора з охорони безпеки ДП «Селидіввугілля» та стягнення заробітної плати за один місяць, був отриманий представником позивача 01.07.2020 року, що підтверджено наявним в матеріалах справи особистим дописом представника позивача – ОСОБА_2 , на обкладинці справи №225/5915/19.
Як зазначив суд першої інстанції, матеріалами справи встановлено, що на виконання рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 30.06.2020 року у справі №225/5915/19, наказом в.о. генерального директора ДП «Селидіввугілля» Ігнатьєва А.В. №92-К від 06.08.2020 року позивач був поновлений на роботі. 
Позивачеві було надане робоче місце та ключі від кабінету №31 для виконання посадових обов`язків, ознайомлено зі змістом згаданого вище наказу №92-К від 06.08.2020 року. 
Факт ознайомлення позивача зі змістом наказу №92-К від 06.08.2020 року про його поновлення на роботі та, як наслідок, обізнаність позивача про необхідність дотримання ним КЗпП України, а також, факт відмови позивача від проставлення особистого підпису на даному наказі, підтверджені актом ДП «Селидіввугілля» від 06.08.2020 року №б/н та показами свідків (а.с.69).
Порушення позивачем в подальшому трудової дисципліни шляхом залишення підприємства ДП «Селидіввугілля» без поважних причин до закінчення робочого часу 06.08.2020 року, відсутність на підприємстві 07.08.2020 року та відмова від надання письмових пояснень причин своєї відсутності підтверджено доповідними записками начальника відділу по роботі з персоналом ДП «Селидіввугілля» без дати та від 10.08.2020 року, відповідними актами ДП «Селидіввугілля» від 06.08.2020 року, 07.08.2020 року, 10.08.2020 року та показами свідків (а.с.61-66). 
З огляду на наведене, наказом в.о. генерального директора ДП «Селидіввугілля» Зюзько В.В. №95-К від 10.08.2020 року позивач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, з яким позивач ознайомився під особистий підпис 10.08.2020 року о 15 год. 19 хв., залишивши в нижньому лівому куті наказу письмові заперечення (а.с.67).
Допитані в якості свідків в судовому засіданні в.о. заступника генерального директора з економіки та організації управління ДП «Селидіввугілля» Демченко І.В., начальник відділу по роботі з персоналом та забезпечення документообігу ДП «Селидіввугілля» Жихарева С.В., провідний юрисконсульт юридичного відділу ДП «Селидіввугілля» Головенко А.О., будучі попереджені про кримінальну відповідальність фактично підтвердили доводи відповідача викладені у запереченнях проти позову.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами, а саме, доповідними записками начальника відділу по роботі з персоналом ДП «Селидіввугілля» без дати та від 10.08.2020 року, відповідними актами ДП «Селидіввугілля» від 06.08.2020 року, 07.08.2020 року, 10.08.2020 року та показами свідків підтверджений факт порушення позивачем трудової дисципліни шляхом залишення території підприємства ДП «Селидіввугілля» без поважних причин до закінчення робочого часу 06.08.2020 року, відсутність позивача на підприємстві протягом всього робочого дня 07.08.2020 року та відмови від надання письмових пояснень причин своєї відсутності (а.с.61-66). Доказів поважності причин відсутності позивача на території ДП «Селидіввугілля» з 10 год. 10 хв. 06.08.2020 року та 07.08.2020 року (лікарняний, відпустка, відгул тощо) матеріали справи не містять.  Факт недопуску позивача на територію підприємства (звернення в поліцію, покази свідків тощо) у згаданий вище період (06.08.2020 року, 07.08.2020 року) належними доказами не доведений.
Тому, за результатами дослідження наявних у справі доказів в їх сукупності та надання їм правової оцінки, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання наказу в.о. генерального директора ДП «Селидіввугілля» Зюзько В.В. №95-К від 10.08.2020 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України протиправним та його скасування. Як наслідок, не підлягають задоволенню й похідні позовні вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Частиною шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збережені роботи.
Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.
Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.
Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно з частиною першою статті 431 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши правильну оцінку доказам по справі в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем було порушено трудову дисципліну і Державним підприємством «Селидіввугілля» було правомірно розірвано трудовий договір із останнім на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
В свою чергу позивач не довів в суді, з наданням належних та допустимих доказів, незаконності дій відповідача по справі щодо звільнення позивача, які б були підставою для задоволення його позову.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема вимог ст.178 ЦПК України, не впливають на правильність висновків суду і не є підставою, як це передбачено ч.3 ст.376 ЦПК України, для обов`язкового скасування судового рішення.

Доводи скарги щодо неповідомлення відповідачем позивача про те що він відсутній на роботі і що йому терміново треба з`явитися, бо є наказ про поновлення на роботі, також не є підставою для скасування судового рішення, оскільки позивач як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції не заперечував, що він особисто прибув на підприємство 06.08.20р. для вирішення питання щодо поновлення на роботі. Пояснення останнього що вирішення цього питання було перенесено в.о. керівника підприємства на понеділок 10.08.20р. не підтверджуються належними доказами, а навпаки спростовуються вище переліченими доказами, які містяться в матеріалах справи та поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні і ним дана оцінка судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та були предметом дослідження суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 25 березня 2021 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Карнаухов Андрій Олександрович.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.
За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1261,20 грн. (а.с.112, а.с.120).
Проте позивач ОСОБА_1 від сплати судового збору звільнений на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати за подання апеляційної скарги необхідно віднести на рахунок держави.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.
Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Карнаухов Андрій Олександрович, на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 25 березня 2021 року залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 25 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 23 червня 2021 року.

Головуючий суддя                                                           О.В. Агєєв