Справа № 350/792/20 
Провадження № 22-ц/4808/627/21 
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючої (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О.,
за участю секретаря:                        Мельник О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду в складі судді Максиміва І.В., ухвалене 10 лютого 2021 року в селищі Рожнятові Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 19 лютого 2021 року, у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Рожнятівського районнного нотаріального округу Ковальчук Тарас Петрович, про визнання заповіту недійсним, 
встановив :
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача- приватний нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчук Т.П., про визнання заповіту недійсним.
Позов обгрунтовувала тим, що 19 лютого 2007 року її мати ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла їй Ѕ частину житлового будинку, половину господарських будівель і нижній гараж, а також половину городу біля будинку в АДРЕСА_1 . Заповіт посвідчений головою виконкому Суходільської сільської ради Рожнятівського району Курч В.М. Оскільки заповідачка була неграмотною та похилого віку від її імені в ньому розписались два свідки.
Після смерті матері 26 жовтня 2019 року позивачка звернулась з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Проте її було повідомлено, що 26 квітня 2019 року мати склала інший заповіт, яким заповіла все своє майно онукові ОСОБА_2 . Відповідно новий заповіт скасовує дію попереднього.
Вважає цей правочин недійсним в силу того, що ОСОБА_3 , будучи особою похилого віку, неграмотною, внаслідок психічного та емоційного стану не усвідомлювала значення своїх дій. Невстановленим за таких обставин є присутність свідків при складенні заповіту. 
Посилаючись на зазначені обставини, в разі спадкування відповідачем майна за спірним заповітом, її права як спадкоємця будуть порушені, тому просила задовольнити позов.
Рішенням Рожнятівського районного суду від 10 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що підстави позову про визнання заповіту недійсним не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються письмовими доказами та поясненнями допитаних свідків. Так, ОСОБА_3 під час вчинення оспорюваного заповіту у нотаріуса в присутності свідків усвідомлювала значення своїх дій та могла ними керувати. Жодних доказів про вчинення цього правочину під впливом чи тиском не надано.
Не погодившись із рішенням суду з підстав його незаконності та необгрунтованості, порушення норм матеріального і процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
Вказує, що приватним нотаріусом всупереч Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не встановлено дієздатність ОСОБА_3 , дійсність її намірів, що виражається у здатності усвідомлювати значення вчинюваної нотаріальної дії та її наслідків. 
Спадкодавиця в силу похилого віку мала проблеми зі здоров`ям, погано чула та бачила, іноді плутала слова, не розпізнавала людей тощо. Вказане підтвердили свідки і не могло залишитись поза увагою нотаріуса. Мати могла не зрозуміти питання нотаріуса щодо намірів заповісти майно відповідачу, в силу того, що він за попереднім заповітом також спадкував половину нерухомого майна за правом представлення після смерті своєї матері. Про відсутність розуміння значення своїх дій свідчить й те, що ОСОБА_3 не повідомляла позивачку про цей заповіт. Більше того після вчинення такого вони і надалі обговорювали заплановані зміни та удосконалення частини житлового будинку. 
Вважає, що на матір чинився тиск з боку ОСОБА_2 , оскільки вона самостійно не могла виявити бажання їхати до нотаріуса в інший, віддалений від місця проживання населений пункт. 
Крім того, на час смерті спадкодавця право на обов`язкову частку у спадщині мали її непрацездатні діти- ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Проте, нотаріус в порушення вимог законодавства не роз`яснив їм таке право. 
Разом з тим суд не дав належної оцінки цим доказам, що призвело до неправильного встановлення дійсних обставин справи і ухвалення незаконного рішення. 
Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористалися.
       В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1  та її представник - адвокат Пахар О.А. доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Родіков І.С. та приватний нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчук Т.П. доводи апеляційної скарги заперечили покликаючись на обгрунтованість висновків суду.
       Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Ухвалене судом рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на таке. 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки та баба відповідача - ОСОБА_3 . Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 28 жовтня 2019 року, виданого виконкомом Суходільської сільської ради Рожнятівського району (а.с. 31).
Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема на домоволодіння, яке складається з житлового будинку, загальною площею - 100,4 кв.м, житловою площею - 64,0 кв.м, позначеного в плані літерою «А», літньої кухні, загальною площею - 37,9 кв.м, позначеної в плані літерою «Б», сараю-погребу, загальною площею - 34,8 кв.м, позначених в плані літерою «В», сараю, площею - 44,4 кв.м., позначеного в плані літерою «Г», сараю - площею 17,6 кв.м, позначеного в плані літерою «Д», сараю, загальною площею - 2,7 кв.м, позначеного в плані літерою «Ж», вбиральні, позначеної в плані літерою «З», криниці позначеної в плані під №1, огорожі, площею 41,8 кв.м, позначеної в плані під №2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Вказане будинковолодіння належало їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 травня 2019 року, виданого державним нотаріусом Першої Рожнятівської держаної нотаріальної контори Ничипорук І.Б. та зареєстрованого в реєстрі за №225 (а.с. 43,44).
За життя ОСОБА_3 зробила декілька заповітних розпоряджень щодо свого нерухомого майна. 
Так, за заповітом від 21 листопада 2005 року, посвідченим нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. та зареєстрованим в реєстрі за № Д-607, на випадок своєї смерті все своє майно вона заповіла ОСОБА_2 (а.с. 42). Відповідно до заповіту від 06 жовтня 2006 року, посвідченого головою виконкому Суходільської сільської ради Рожнятівського району Курч В.М., зареєстрованого в реєстрі № 73, Ѕ (половину) житлового будинку і половину господарських будівель заповіла дочці ОСОБА_1 (а.с. 111).
19 лютого 2007 року спадкодавиця на випадок смерті склала інше заповітне розпорядження, відповідно до якого Ѕ (половину) житлового будинку, половину господарських будівель і нижній гараж заповіла дочці ОСОБА_1 , а Ѕ (половину) житлового будинку і половину господарських будівель, літню кухню і верхній гараж - дочці ОСОБА_3 , город біля будинку на дві рівні частини - обом дочкам. Вказане підтверджується копією заповіту, посвідченого головою виконкому Суходільської сільської ради Рожнятівського району Курч В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 98 (а.с. 6).
Останнім заповітом від 26 квітня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т.П. та зареєстрованим в реєстрі за №653, ОСОБА_3 все своє майно заповіла ОСОБА_2 (а.с. 40).
Після смерті матері позивачка 25 березня 2020 року з метою прийняття спадщини звернулась в Першу Рожнятівську нотаріальну контору з заявою, яка переадресована за належністю приватному нотаріусу Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуку Т.П. (а.с. 7,9).
Листом нотаріуса від 11 травня 2020 року їй повідомлено про неможливість видати спадщину на підставі заповіту, посвідченого 19 лютого 2007 року Суходільською сільською радою за реєстровим №98, оскільки такий скасований внаслідок складання та посвідчення ОСОБА_3 26 квітня 2019 року нового заповіту на користь ОСОБА_2 . Одночасно роз`яснено право спадкування повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця обов`язкової частки відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України (а.с. 10).
Як вбачається зі змісту свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за №533, відповідач є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 47).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 покликалася на порушення своїх спадкових прав, які підлягають захисту в судовому порядку. При цьому підставою визнання заповіту від 26 квітня 2019 року недійсним вказувала неспроможність спадкодавиці усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними внаслідок похилого віку, неграмотності, нестабільного стану здоров`я, а також на відсутність свідків при посвідченні заповіту.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності нею заявлених позовних вимог.
Колегія суддів з таким висновком погоджується з огляду на наступне.
За положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
За правилами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення визначені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.
Статтею 1257 ЦК України,в якій наведено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
За положеннями частин другої та четвертої статті 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
Частиною третьою статті 1254 ЦК визначено, що кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.
Судом правильно встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 19 лютого 2007 року ОСОБА_3 на випадок смерті склала заповітне розпорядження, відповідно до якого належне їй будинковолодіння і город заповіла по половині двом своїм дочкам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Разом із тим 26 квітня 2019 року спадкодавиця склала новий заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т.П. та зареєстрованиий в реєстрі за №653, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла відповідачу.
Таким чином, новий заповіт скасовує попередній заповіт.
При цьому визначення ОСОБА_2 спадкоємцем є виключним правом заповідача, передбаченим частиною першою статті 1235 ЦК України.
Під час розгляду справи позивачем не обґрунтовано належними засобами доказування недійсності заповіту від 26 квітня 2019 року ні з підстав відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_3 , ні з підстав не дотримання форми його вчинення.
Відповідно до статті 1248 Кодексу, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
За статтею 1253 ЦК на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1253 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
У відповідності до частини 4 статті 207 Цивільного кодексу України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. 
В силу частини 3 статті 45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ,зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.
Згідно з пунктом 1 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, заповіт особисто підписує заповідач. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.
На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.
Зі змісту оспорюваного заповіту вбачається, що такий написаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - з використанням комп`ютерного набору та роздруківки на фірмовому бланку Міністерства юстиції України. При цьому приватний нотаріус було встановлено особу заповідача за паспортом, перевірено її дієздатність, дійсну волю на розпорядження майном на випадок смерті та роз`яснено зміст статей 1233-1242, 1244, 1248, 1254, 1307 ЦК України.
У зв`язку з вадами зору та неписьменністю заповідача текст заповіту до підписання заповідачем та свідками прочитано уголос нотаріусом та свідками, текст схвалено та підтверджено заповідачем. Заповіт від імені ОСОБА_3 підписано ОСОБА_6 в присутності заповідача та на її прохання, про що вказано в тексті заповіту. Після підтвердження заповідачем його волевиявлення та дійсних намірів щодо посвідчення заповіту і підписання тексту цього заповіту ОСОБА_6 , його також підписано двома свідками - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Відомості щодо них внесено до тексту заповіту, свідки є дієздатними особами, не є членами сім`ї та близькими родичами спадкоємця за заповітом. 
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили, що були присутні при посвідченні оспорюваного заповіту та засвідчили дійсну волю ОСОБА_3 на вчинення заповітного розпорядження. 
Таким чином, суд дійшов обгрунтованого висновку, що оспорюваний заповіт відповідає внутрішній волі заповідача, складений та посвідчений нотаріусом з дотриманням вимог діючого законодавства та порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом і порушень при його посвідченні не виявлено.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що нотаріус не перевірив дієздатність ОСОБА_3 , зокрема здатність усвідомлювати значення вчинюваної нотаріальної дії та її наслідків є надуманими. Вони повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи, показаннями третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача- приватного нотаріуса Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчука Т.П. в суді першої інстанції. 
Жодних доказів відсутності волевиявлення померлої на вчинення заповіту позивачем суду не представлено, що було її процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України. 
При цьому неспроможними є твердження апелянта щодо вчинення ОСОБА_2 впливу на заповідача, що відповідно не спростовує висновків суду.
Не заслуговують на увагу і покликання ОСОБА_1 , що нотаріус не роз`яснив іншим спадкоємцям право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки ці обставини не стосуються предмета заявленого позову та прав позивачки.
Відтак, доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення  від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 10 лютого 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

       Головуюча                                                                Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 20 травня 2021 року