Ухвала
іменем України 
26 квітня 2021 року
м. Київ
Справа № 554/3560/18
Провадження № 51-2011 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 , 
в с т а н о в и в:
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2019 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кисил Сир Вілюйського р-ну Республіки Саха Російської Федерації, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засуджено за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки.
За обвинуваченням по ст. 348 КК України та ч. 1 ст. 263 КК України ОСОБА_5 визнано невинуватим та виправдано, оскільки не доведено, що в його діях є склад указаних кримінальних правопорушень.
На підставі ч. 1, 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015) зараховано обвинуваченому ОСОБА_5 в строк покарання період його попереднього ув`язнення з 25 лютого 2018 року по 23 вересня 2019 року, з розрахунку, що 1 день попереднього ув`язнення відповідає 2 дням позбавлення волі, які подвоюються при переведенні в обмеження волі.
Ухвалено призначене покарання вважати відбутим повністю та звільнено ОСОБА_5 від подальшого його відбування.
Запобіжний захід ОСОБА_5 у виді тримання під вартою — скасовано та звільнено його з-під варти в залі суду.
Вироком вирішено питання судових витрат та речових доказів.
УхвалоюПолтавського апеляційного суду від 18 січня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 25 лютого 2018 року приблизно о  13  годині умисно використав заздалегідь придбаний ним у невстановлених осіб, завідомо підроблений паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Борзнянським РВ ПМУ УМВС України в Чернігівській області 8 травня 2012 року на ім`я ОСОБА_6 , до якого було вклеєна його фотокартка, для посадки до вагону № 05С поїзду № 744 ЛА, сполученням «Львів – Дарниця», що прямував із м. Львова до м. Києва, та цього ж дня під час найму квартири за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_7 .
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_4 вбачається, що він просить скасувати вищевказані судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Так, захисник вказує на неповноту судового розгляду, яка, окрім іншого, полягала у тому, що судами першої та апеляційної інстанції не було доведено, що в діях ОСОБА_5 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. Його підзахисний наголошував на тому, що наявність при ньому підробленого паспорта – вимушена міра, покликана тим, що він мав залишатися анонімним в умовах побоювання та, фактично, з метою усунення небезпеки, яка, на думку захисника та обвинуваченого, загрожувала ОСОБА_5 після обшуку 30  листопада 2016 року, однак суди цим фактам не надали будь-якої правої оцінки та не перевірили гіпотезу перебування ОСОБА_5 в стані крайньої необхідності у зв`язку із застосуванням до нього недозволених методів досудового розслідування.
Стороною обвинувачення не доведено винуватість ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 358 КК України як за першим епізодом (використання паспорта для пересування потягом), так і за другим епізодом (використання паспорта для найму житла). Захисник наголошує, що обвинувачений не використав будь-яким чином підроблений паспорт для переміщення територією України, зокрема не пред`являв його в момент придбання проїзного документа або здійснюючи посадку на поїзд, а протилежне стороною обвинувачення не було доведене належними та допустимими доказами. 
Також показання свідка ОСОБА_7 , яка є власником квартири, не є належним та допустимим доказом, оскільки зазначений свідок жодного разу не підтвердила, що між нею, як власником квартири, та ОСОБА_5 , який представився ОСОБА_6 , було укладено договір оренди (найму) житла, при цьому матеріали кримінального провадження не містять доказів укладання такого договору в письмовій формі.
Окрім зазначеного, захисник вказує, що протокол огляду телефону свідка було складено більше ніж через місяць з дня обшуку, а тому цей доказ не є належним та таким, на якому можуть ґрунтуватися доводи судового рішення, оскільки в такий значний проміжок часу фотографія паспорта могла бути завантажена свідком навіть з мережі Інтернет. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, захисник ОСОБА_4 оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового слідства і судового розгляду та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації дій засудженого. Надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена. Та, більш того, захисник фактично висуває власну версію подій, пов`язану з перебуванням ОСОБА_5 в стані крайньої необхідності у зв`язку із застосуванням до нього недозволених методів досудового розслідування.
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст.  23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.
Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань самого обвинуваченого та свідка ОСОБА_7 ; даних протоколів слідчих дій, а саме: протоколу пред`явлення особи для впізнання від 3 березня 2018  року, протоколу огляду телефона від 30 березня 2018 року та додатків до нього; висновку судово-технічної експертизи документів № 546 від 1 березня 2018  року;інших письмових доказів, наведених у вироку, які узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.
Що стосується показань, обвинувачений ОСОБА_5 ,хоча і не визнав своєї винуватості, однак підтвердив, що проживав за підробленим паспортом на ім`я ОСОБА_6 , щоб залишатися анонімним, в тому числі винаймав квартиру в м.  Києві та пересувався потягом. Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні в режимі відеоконференції під присягою підтвердила суду, що ОСОБА_5 наприкінці лютого 2018 року через мережу інтернет орендував у неї квартиру, представившись Вадимом та надавши паспорт ОСОБА_6 . Цей паспорт вона сфотографувала на мобільний телефон.При огляді фотознімків ОСОБА_7 з її мобільного телефону встановлено фото паспорта ОСОБА_6 із зображенням ОСОБА_5 . 
Крім того, оглядом відеозапису з камер спостереження вагону № 05С поїзду 
№ 744 ЛА сполученням «Львів — Дарниця» за 25 лютого 2018 року (час відправлення 6:07 год.) установлено перебування там ОСОБА_5 , хоча проїзний документ НОМЕР_2 від 25 лютого 2018 року отриманий на ОСОБА_6 , місце — 032. 
Вказані ж у судовому рішенні докази в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину й об`єктивних підстав недовіряти їм немає. 
Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи захисника ОСОБА_4 переглядалися в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є законним.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, з яких визнала їх необґрунтованими. 
На підставі аналізу об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, яка виражається у використанні завідомо підробленого документа, суд апеляційної інстанції, посилаючись на вищевказані показання обвинуваченого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_7 , протоколи слідчих дій, висновок судово-технічної експертизи документів, інші письмові докази, наведені у вироку, правильно зазначив, що вони доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.  358 КК України за обставин, встановлених судом, поза розумним сумнівом та у свою чергу спростовують доводи захисника про те, що обвинувачений жодного разу не використав завідомо підроблений документ. 
Разом з тим, апеляційний суд наголосив на тому, що  ОСОБА_5 під час виступу у судових дебатах також підтвердив, що він дійсно в м. Київ винаймав квартиру, при цьому не використовуючи власних документів у цілях безпеки, чим фактично підтвердив використання завідомо підробленого документа – паспорта, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків судів першої та апеляційної інстанції немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скаргазахисника не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п.  2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2019  року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                      ОСОБА_3