ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 р.	Справа № 440/2246/20	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Слобожанської митниці Держмитслужби на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.08.2020, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун,  м. Полтава, повний текст складено 11.08.20 року по справі № 440/2246/20
          за позовом         Товариства з обмеженою відповідальністю "Татнєфть-АЗС-Україна"  
          до         Слобожанської митниці Держмитслужби                 
          про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Татнєфть-АЗС-Україна" звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Слобожанської митниці Держмитслужби, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Слобожанської митниці Держмитслужби №UA807000/2020/000787/2 від 17.03.2020 року про коригування митної вартості товарів; судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Татнєфть-АЗС-Україна" задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Слобожанської митниці Держмитслужби №UA807000/2020/000787/2 від 17.03.2020 року про коригування митної вартості товарів. Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Татнєфть-АЗС-Україна"  (вул. Половки, 62, м. Полтава, 36010, код ЄДРПОУ 38194448) за рахунок бюджетних асигнувань Слобожанської митниці Держмитслужби (вул. Короленко, 16-Б, м. Харків, 61003, код ЄДРПОУ 43332958) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 2102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Слобожанська митниця Держмитслужби подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення полягає у неправильному тлумаченні судом положень закону, а саме: статей 52-64, 257, 266, 335 МК України. Вказує, що в процесі порівняння рівня заявленої декларантом позивача митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних та подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено, посадовою особою митниці виявлено, що рівень цін подібних товарів значно перевищує заявлену декларантом позивача митну вартість. Вважає, що декларантом розрахунки здійснено на основі необ`єктивних даних, які не підтверджені документально, що є порушенням вимог частини дев`ятої статті 58 МК України. Стверджує, що здійснивши вищевказаний аналіз поданого декларантом пакету документів та виявивши, що подані документи містять розбіжності, а надані із МД відомості є необ`єктивними та не містять усіх відомостей, щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, інспектором з митного оформлення на підставі ч.3 ст.53 МК України було направлено декларантові в електронному повідомленні перелік документів, необхідних для підтвердження правильності обчислення заявленої митної вартості товарів. Однак, декларант затребуваних документів не надав. Зауважує, що подані декларантом документи є неповними і такими, що обчисленню не піддаються, враховуючи ненадання декларантом будь-яких додаткових документів для підтвердження правильності обчисленої ним митної вартості оцінюваних товарів, не здійснення жодної спроби підтвердити митниці ціну, що сплачена за товар, тому неможливо використати основний метод визначення митної вартості товару – за ціною договору. Вважає, що Слобожанська митниця Держмитслужби, керуючись нормою ч.2 ст.19 Конституції України, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України з питань державної митної справи, а наведені у позовній заяві помилкові та безпідставні доводи спростовуються вищевказаними нормами МК України. Відтак, підстави для визнання протиправним і скасування рішення, на думку апелянта, відсутні. Посилається на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02.06.2015 року у справі №21-498а15, а також Верховного Суду, викладені у постановах від 15.05.2018 року у справі №809/1260/17, від 19.06.2018 року у справі №818/1220/17. Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зазначає, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення порушив вимоги п.3 ч.4 ст.246 КАС України, адже у його мотивувальній частині не міститься жодної мотивованої оцінки аргументів відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву і якими обґрунтовувались заперечення проти позову. Крім того, вказує, що весь текст мотивувальної частини рішення фактично дублює текст позовної заяви і не містить жодної оцінки аргументам відповідача щодо правомірності прийнятих рішення та картки відмови, а також мотивів відхилення наданих відповідачем доказів. 
Товариство з обмеженою відповідальністю "Татнєфть-АЗС-Україна" подало до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року без змін. Зазначає, що вартість товару в митній декларації країни відправлення повністю співпадає з вартістю товару, визначеною в митній декларації №UA807090/2020/000276 від 16.03.2020 року та попередньому інвойсі №2016-363/01ВЭД/00235 від 10.03.2020 року. Вказує, що в митній декларації країни відправлення №10006060/040320/0019253 від 04.03.2020 року вказано весь обсяг товару, який постачальник відвантажив покупцеві в березні 2020 року, згідно додатку №63 від 03.03.2020 року до контракту №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016 року, а саме 1 620 (одна тисяча шістсот двадцять) +/- 10% метричних тон. В митній декларації №UA807090/2020/000276 від 16.03.2020 року вказано партію товару в розмірі 638 091 кг, яка постачалась згідно додатку №63 від 03.03.2020 року до контракту №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016 року. Вважає, що жодних розбіжностей, які б мали вплив на правильність визначення митної вартості товару, немає, оскільки митна декларація країни відправлення №10006060/040320/0019253 від 04.03.2020 року, митна декларація №UA807090/2020/000276 від 16.03.2020 року та попередній інвойс №2016-363/01ВЭД/00235 від 10.03.2020 року визначають ціну товару на рівні 610 дол. США/тн. Зауважує, що інвойси №№ 869; 869/1 від 05.03.2020 року є товаросупровідними документами, які визначають кількість та вартість товару, складаються на заводі після наливу товару в цистерни, проте дані інвойси жодним чином не є остаточним інвойсом по контракту №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016 року. Стверджує, що жодного зазначення того, що датою остаточного інвойсу є дата календарного штампу станції призначення на залізничних накладних в контракті немає, а висновок відповідача є помилковим і ґрунтується лише на маніпулятивному трактуванні положень контракту. Наголошує, що апелянт посилається на наявність доказів того, що декларантом розрахунки здійснено на основі необ`єктивних даних, які не підтверджені документально, що є порушенням вимог частини дев`ятої статті 58 МК України, проте, жодного доказу на підтвердження даного факту митний орган не надав, оскільки всі документи, надані позивачем в повній мірі підтверджують заявлену митну вартість товару. Зазначає, що  посилання митного органу на відсутність договору із третіми особами, пов`язаного з договором про поставку оцінюваного товару, не є належними, а головне достатніми підставами для невизнання митної вартості за основним методом, якщо з аналізу обсягу решти документів вбачається логічний комерційно-економічний зміст господарської діяльності підприємствами за тими угодами, які досліджуються при визначенні митної вартості заявленого товару, а також якщо з поданих документів можливо чітко ідентифікувати оцінюваний товар та в цих документах містяться всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару. Щодо тверджень апелянта стосовно того, що судом першої інстанції не було досліджено відомості щодо інших партій товару, які були відвантажені в березні 2020 року згідно з додатком № 63 від 03.03.2020 року до контракту №2016-363/01 ВЭД від 13.07.2016 року, зауважує, що позовні вимоги в даній справі стосувалися рішення №UА807000/2020/000787/2 від 17.03.2020 року про коригування митної вартості товарів на партію товару в кількості 638 091 кг. Стосовно доводів апеляційної скарги, що  декларант зобов`язаний подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню, стверджує, що рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару, а висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ТОВ "Татнєфть-АЗС-Україна" є юридичною особою приватного права (код ЄДРПОУ 38194448), основним напрямком господарської діяльності за КВЕД є 47.30 Роздрібна торгівля пальним.
13.07.2016 року між позивачем (Покупець) та ТОВ "Татнєфть-АЗС Центр", Республіка Татарстан, (Продавець) укладено Контракт №2016-363/01ВЭД (а.с. 90-95), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується відвантажити в період з липня 2016 року по 31.12.2016 (за виключенням періодів зупинки заводу на плановий/позаплановий ремонт), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити Товар в порядку та на умовах Додатку до Контракту, і/або Змін до нього в такому об`ємі: олія базова ізопарафінова Татнєфть VHVI-4 по ТУ 38.401-58-415-2014 до 1 500 тонн; розчинник для збагачення руд кольорових металів (РЦМ) Татнєфть по ТУ 0258-001-78689379-2015 до 500 тонн. Вказаний об`єм може бути збільшений за додатковим узгодженням Сторін. Умови поставки Товару за дійсним контрактом - DAF Соловей/Тополі за "Інкотермс-2000" превалює умови Контракту.
Відповідно до пункту 3 Додатку №63 від 03.03.2020 року до Контракту, ціна за 1 метричну тонну Товару на умовах DAP Соловей/Тополі складає 61 доларів США/тонну (а.с. 97).
Відповідно до пункту 4 Додатку №63 від 03.03.2020 року до Контракту, оплата 100% вартості відвантаженої партії Товару згідно ваги зазначеної в залізничних накладних в рамках Додатку №63 від 03.03.2020 року до Контракту №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016 року здійснюється Покупцем в доларах США прямим банківським переказом грошових коштів на банківський рахунок Постачальника, зазначений в п. 11 Контракту №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016 року протягом 100 календарних днів наступних за датою відвантаження Товару зі станції відправлення (дата штемпеля станції відправлення на залізничній накладній) проти надання Постачальником попереднього інвойсу, оформленого згідно з п. 1.6 Контракту №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016 року.
Попереднім інвойсом №2016-363/01ВЭД/00235 від 10.03.2020 року до Контракту встановлено ціну Товару 610 доларів США за тонну (а.с. 118).
З метою здійснення митного оформлення товару позивач подав до митного оформлення митну декларацію №UA807090/2020/000276 від 16.03.2020 року (а.с. 54, 55) з додатками:
- попередній інвойс №2016-363/01ВЭД/00235 від 10.03.2020 року;
- рахунок/інвойс №869 від 05.03.2020 року (а.с. 98);
- рахунок/інвойс №869/1 від 05.03.2020 року (а.с. 99);
- накладна УМВС №28671827 (а.с. 119, 120);
- накладна УМВС №28671936 (а.с. 121, 122);
- експертний висновок Харківської торгово-промислової палати №23-ЦЗ від 12.03.2020 року (а.с. 112, 113);
- контракт №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016 року;
- додаток №63 від 03.03.2020 року до Контракту №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016 року;
- доповнення №11 до Контракту №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016 року (а.с. 109, 110);
- паспорт якості №838Н від 01.03.2020 року (а.с. 123, 124);
- паспорт якості №855Н від 03.03.2020 року (а.с. 116, 117);
- паспорт якості №882Н від 04.03.2020 року (а.с. 115);
- митна декларація країни відправлення №100006060/040320/0019253 від 04.03.2020 року (а.с. 100, 101). 
В процесі порівняння рівня заявленої декларантом позивача митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних та подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено, посадовою особою митниці виявлено, що рівень цін подібних товарів значно перевищує заявлену декларантом позивача митну вартість. Тому інспектором з митного оформлення направлено декларантові в електронному повідомленні перелік документів, необхідних для підтвердження правильності обчислення заявленої митної вартості товарів.
У відповідь на повідомлення митного органу, заступник директора ТОВ "Татнєфть-АЗС-Україна" Юхименко В.П. своїм листом від 16.03.2020 року №16/03-6 пояснив, що Товариством подані документи для оформлення митної декларації на Олію базову ізопарафінову Татнєфть HVI-2 (TANECO base 2), вид ІІ, а саме: Контракт №2016-363/01ВЭД від 16.03.2020 року; додаток №63 від 03.03.2020 року; російська експортна вантажна митна декларація №100006060/040320/0019253; попередній рахунок №2016-363/01ВЭД/00235 від 10.03.2020 року; експертний висновок Харківської торгово-промислової палати №23-ЦЗ від 12.03.2020 року. Інших документів надано не буде. У зв`язку з цим просив визначити митну вартість товару за наданими документами не дочікуючи 10-ти денного строку (а.с. 96).
Після цього відповідачем сформовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA807090/2020/00014 від 17.03.2020 року, якою відмовлено у митному оформленні (випуску) товарів у зв`язку з порушенням вимог статті 54 Митного кодексу України (а.с. 8).
17.03.2020 року Слобожанською митницею було винесено рішення про коригування митної вартості товарів №UA807000/2020/000787/2, згідно з яким визначено митну вартість за другорядним методом - за ціною угоди щодо ідентичних товарів, в порядку статті 59 Митного кодексу України (а.с. 7).
При цьому, в обґрунтування причин неможливості визнання заявленої позивачем митної вартості, митницею зазначено наступне: невідповідність обраного декларантом методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 Митного кодексу України, у зв`язку з тим, що використані декларантом відомості не підтверджені в повній мірі документально, а також у зв`язку з тим, що документи подані декларантом та зазначені у частині другій статті 53 Митного кодексу України, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості (вартість товару в митній декларації країни відправлення не співпадає з вартістю в інвойсі, тощо), та не містить всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари (значно зменшилася фактурна вартість товару в порівнянні з попереднім митним оформленням наданим декларантом), ненаданням декларантом додаткових документів, передбачених пунктами 3 статті 53 Митного кодексу України та вимогою декларанта прийняти рішення про коригування митної вартості товару.  
Не погодившись із правомірністю рішення про коригування митної вартості товарів №UA807000/2020/000787/2 від 17.03.2020 року, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що при прийнятті спірного рішення про коригування митної вартості товарів суб`єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з`ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовано це рішення, чим порушив законні інтереси позивача.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Правовідносини, що виникають з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, справлянням митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України.
Статтею 49 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно з частиною четвертою статті 58 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.
За приписами частини п`ятої статті 58 Митного кодексу України ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Отже, митною вартістю товарів є сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю.
Частиною другою статті 53 Митного кодексу України встановлено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;  5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач одночасно з митною декларацією подав до контролюючого органу усі необхідні документи, перелік яких визначений частиною другою статті 53 Митного кодексу України. 
Згідно з положеннями частини першої статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Правилами частин другої та третьої зазначеної статті передбачено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції); кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
При цьому, відповідно до частини четвертої статті 57 Митного кодексу України, застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
В силу положень частини третьої статті 54 Митного кодексу України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Відповідно до частини шостої статті 54 Митного кодексу України орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Частиною першою статті 55 Митного кодексу України визначено, що рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Зважаючи на те, що документи позивача містили всі відомості на підтвердження числових показників складових митної вартості товарів, суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні об`єктивні підстави вважати, що позивачем заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, а відтак, і були відсутні законні підстави для коригування митної вартості товару та відмови у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю.
Разом із цим контролюючий орган не погодився з правомірністю визначення митної вартості задекларованого позивачем товару, у зв`язку з чим прийняв спірне рішення про коригування його митної вартості, яким визначив митну вартість ввезеного позивачем товару за другорядним методом - за ціною угоди щодо ідентичних товарів.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості дій митного органа, суд виходить з такого. 
Частиною третьою статті 53 Митного кодексу України встановлено обов`язок декларанта або уповноваженої ним особи на письмову вимогу митного органу протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
          Згідно з положенням частини четвертої вказаної статті, у разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу, крім документів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, подає (за наявності) визначені в ній документи.
          Відповідно до частини першої статті 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
          Аналіз наведених норм дає суду підстави для висновку про те, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце лише у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, тощо.
          Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти подальші дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
          Слід зазначити, що наявність таких обставин має бути обґрунтована та підтверджена відповідними доказами. Встановивши відсутність достатніх відомостей, митний орган має зазначити, які саме складові митної вартості товару є непідтвердженими, з яких причин із поданих декларантом документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
          Відповідно до положень статті 55 Митного кодексу України орган доходів і зборів за відповідних умов має право здійснювати коригування митної вартості товару, заявленої декларантом. Прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: 1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування; 5) інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.
          Пунктом 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №598, передбачено, що Зазначається послідовність застосування методів визначення митної вартості та причин, через які не був застосований кожний з методів, що передує методу, обраному митним органом.
          У графі також вказується про проведення процедури консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору методів визначення митної вартості товарів відповідно до вимог статей 59 - 61 Кодексу. Результати проведеної консультації, а також причини, через які не можуть бути застосовані методи визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо ідентичних, подібних (аналогічних) товарів (наприклад, відсутня інформація щодо вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів), фіксуються у графі.
Верховний Суд у постанові від 25.02.2020 року у справі №260/718/19 вказав, що у рішенні про коригування заявленої митної вартості, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням другорядних методів.
Верховний Суд зауважив, що рішення про коригування митної вартості товару не може базуватися виключно на інформації ЄАІС ДФС України, оскільки порядок її формування, ведення, отримання інформації, а також порядок використання її даних суб`єктами господарських відносин при здійсненні ними зовнішньоекономічної діяльності Митним кодексом України не передбачено.
          Посилання на використання цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби у Рішенні допускається лише при визначенні митної вартості відповідно до положень статей 59, 60 та 64 Кодексу з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, з поясненнями щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо.
Із системного аналізу наведених норм права випливає висновок про те, що у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу, рішення про коригування заявленої митної вартості, окрім обов`язкових відомостей визначених частиною другою статті 55 Митного кодексу України, має також містити порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за другорядним методом - за ціною угоди щодо ідентичних товарів.
          Відповідач зазначає, що надані до митного оформлення документи містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення ціни.
          Твердження відповідача про те, що позивачем до митного оформлення було надано митну декларацію №UA807090/2020/000276 від 16.03.2020 на товар, що поставляється в Україну Krauter Mix GmbH, спростовано ним же у додаткових поясненнях з посиланням на помилку (а.с. 73-75).
          Інше твердження митниці зводиться до того, що у графі 42 митної декларації країни відправлення №10006060/040320/0019253 від 04.03.2020 зазначено ціну товару - 1087020 доларів США. В графі 38 вказано вагу нетто (кг) 1782000. В той же час, позивачем пред`явлено до митниці товар в кількості 638 091 кг, вартістю 389 235,51 доларів США. Крім того, до митного оформлення декларантом позивача подано попередній інвойс №2016-363/01ВЭД/00235 від 10.03.2020, де сума за товар відрізняється від тієї суми, яка міститься в митній декларації країни відправлення №10006060/040320/0019253 від 04.03.2020.
Спростовуючи доводи митного органу щодо розбіжностей сум у наданих до митного оформлення документах, позивач зазначив, що вартість товару в митній декларації країни відправлення повністю співпадає з вартістю товару, визначеного в митній декларації  №UA807090/2020/000276  від 16.03.2020 та попередньому інвойсі №2016-363/01ВЭД/00235 від 10.03.2020:
- в митній декларації країни відправлення - 1 087 020 доларів США/1 782 000 кг = 0,61 доларів США/кг;
- в митній декларації № UA807090/2020/000276  від 16.03.2020 - 389 235,51 доларів США/638 091 кг = 0,61 доларів США/кг;
- в попередньому інвойсі №2016-363/01ВЭД/00235 від 10.03.2020 - 389 235,51 доларів США/638 091 кг = 0,61 доларів США/кг.
Крім того, представник позивача зазначив, що в митній декларації країни відправлення №10006060/040320/0019253 від 04.03.2020 вказано весь обсяг товару, який постачальник відвантажив покупцеві в березні 2020 року згідно з Додатком №63 від 03.03.2020 до Контракту №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016, а саме 1620 +- 10% метричних тонн. 1 620 000 кг + 10% = 1 782 000 кг.
В митній декларації № UA807090/2020/000276  від 16.03.2020 вказано партію товару в розмірі 638091 кг, яка постачалася згідно з Додатком №63 від 03.03.2020 до Контракту №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016.
Перевіривши вищенаведені твердження позивача, суд констатує їх правильність, оскільки такі ґрунтуються на документах, наданих позивачем до митного оформлення та суду для приєднання їх до матеріалів справи.
Таким чином, жодних розбіжностей, які б мали вплив на правильність визначення митної вартості товару немає, оскільки митна декларація країни відправлення №10006060/040320/0019253 від 04.03.2020, митна декларація №UA807090/2020/000276 від 16.03.2020 та попередній інвойс №2016-363/01ВЭД/00235 від 10.03.2020 відображають ціну товару на рівні 610 доларів США/тонну або 0,61 доларів США/кг.
Твердження відповідача про те, що під час митного оформлення разом з декларацією №UA807090/2020/000276 від 16.03.2020 та попереднім інвойсом №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016 позивачем подано остаточні інвойси №869, №869/1 від 05.03.2020 суд визнає необґрунтованими, оскільки, як вірно зазначив позивач, це по суті товаросупровідні документи, які визначають кількість та вартість товару, складаються на заводі після наливу товару в цистерни, а тому не є остаточними інвойсами за Контрактом №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016.
Об`єктивність даного висновку доводиться тим фактом, що фінальний рахунок на всю партію товару обсягом 638,091 тонн за ціною 610,00 доларів США/тонну, загалом на суму 389 235,51 доларів США був виписаний постачальником лише 21.03.2020, тобто після прибуття товару в Україну та після надання позивачем документів на митне оформлення (а.с. 68). 
У зв`язку з цим висновок відповідача про те, що саме інвойси №869 та №869/1 від 05.03.2020 є остаточними суд відкидає, оскільки такі є суб`єктивними припущеннями, які суперечать наданим позивачем документальним даним.
Відповідач також вказує, що виходячи з пункту 4.4 Контракту №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016 датою остаточного інвойсу є дата календарного штампу станції призначення на залізничних накладних.
Проте, такі твердження не підтверджені матеріалами справи, оскільки зазначений пункт Контракту визначає лише те, що дата остаточного інвойсу не може передувати даті переходу права власності на товар.
У відзиві також йде мова про залізничні накладні без відміток станції призначення, що, на думку відповідача, ставить під сумнів надання до митниці документів, які супроводжували саме цей товар.  
Спростовуючи ці звинувачення відповідача, представник позивача пояснив, що дійсно, до пакету документів ТОВ "Татнєфть-АЗС-Україна" подавалися залізничні накладні без відмітки про дату прибуття, їх проставлення займає деякий час, а тому до накладних саме на час митного оформлення у позивача не було доступу. Накладні з усіма відмітками позивач отримав вже разом з вантажем після здійснення митним органом всіх формальностей. 
На підтвердження даних доводів представник позивача на виконання відповідної вимоги суду надав у судове засідання оригінали накладних УМВС №28671827 та №28671936 з відмітками станції "Харків-Сортувальний" від 16.03.2020, засвідчені копії яких суд приєднав до матеріалів справи (а.с. 121-122).  
Отже, усі сумніви відповідача щодо належності товаросупроводжувальних документів до митного оформлення товару за митною декларацією № UA807090/2020/000276 від 16.03.2020 спростовані в ході судового розгляду.    
На користь висновку щодо підтвердження митної вартості товару за Контрактом №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016 свідчать також фінальний рахунок №2016-363/01ВЭД/00239-F від 21.03.2020 та платіжне доручення в іноземній валюті від 05.06.2020 №25 на суму 389 235,51 доларів США. При цьому, сплата коштів згідно з останнім документом здійснена протягом 100 календарних днів, наступних за датою відвантаження Товару зі станції відправлення, що узгоджується з правилом пункту 4 Додатку №63 від 03.03.2020 до Контракту №2016-363/01ВЭД від 13.07.2016.  
          Проаналізувавши встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про повне дотримання позивачем вимог митного законодавства в частині надання контролюючому органу під час митного оформлення товару за митною декларацією № UA807090/2020/000276 від 16.03.2020 усіх необхідних документів для визначення митної вартості товару за основним методом. 
Положеннями ст. 264 Митного кодексу України  визначено, відмова митного органу у прийнятті митної декларації повинна бути вмотивованою, а про причини відмови має бути письмово повідомлено декларанта.
Митний орган відмовляє у прийнятті митної декларації виключно з таких підстав: 1) митна декларація не містить усіх відомостей або подана без документів, передбачених   статтею 335   цього Кодексу; 2) електронна митна декларація не містить встановлених законодавством обов`язкових реквізитів; 3) митну декларацію подано з порушенням інших вимог, встановлених цим Кодексом.
У разі відмови у прийнятті митної декларації посадовою особою митного органу заповнюється картка відмови у прийнятті митної декларації за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Один примірник зазначеної картки невідкладно вручається (надсилається) декларанту або уповноваженій ним особі. Інформація про відмову у прийнятті для оформлення електронної митної декларації надсилається декларанту електронним повідомленням, засвідченим електронним цифровим підписом посадової особи митного органу.
Відтак, слід дійти висновку, що видане відповідачем рішення у формі коригування митної вартості товару та рішення у формі картки відмови у митному оформленні товарів співвідносяться як безумовна причина та імперативний наслідок.
Частиною 7 ст.54 Митного кодексу України  передбачено, що у разі якщо під час проведення митного контролю орган доходів і зборів не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.
Тобто, недоведеність відповідності закону рішення відповідача про коригування митної вартості товару з невідворотною неминучістю призводить до виникнення правових підстав для визнання протиправною картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні товарів.
Відповідачем у спірному в даній справі рішенні та картці відмови не було вказано на обставини, які обумовили виникнення у митного органу обґрунтованих сумнівів відносно не підтвердження чи невизначеності кількісних, вартісних і достовірних елементів митної вартості або відсутності хоча б однієї із їх складових, яка є обов`язковою при обчисленні такої вартості.
При цьому, суд  зазначає, що обов`язок доведення обґрунтованості такого сумніву митним органом підтверджено також і у висновках Верховного Суду, викладених постанові від 06.03.2019 по справі № 809/278/17.
Також, колегія суддів звертає увагу на позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 30.10.2018 року у справі №826/25605/15, що ненадання декларантом запитуваних митним органом документів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товару за першим методом, не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості.
Колегія суддів зазначає, що Слобожанською митницею Держмитслужби не вказано, які саме підстави дають обґрунтовану можливість вважати, що заявлено неповні чи/або недостовірні відомості щодо митної вартості товару, зокрема, не вказано які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, а також, не зазначено чому саме з документів, які було подано декларантом неможливим є встановлення даних складових та в результаті чого, при прийнятті спірного рішення про коригування митної вартості відповідачем порушено порядок (механізм) застосування методу визначення митної вартості.
Отже, вказані відповідачем причини, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано, відхиляються колегією суддів. 
Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27.11.2018 року у справі №826/27860/15, з урахуванням частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, декларант повинен підтвердити лише ті факти, які пов`язані з витратами, які, на його думку, входять до митної вартості товару. Натомість, якщо митниця стверджує, що здійснювалося страхування (а значить витрати на страхування включаються до митної вартості), були понесені додаткові витрати на транспортування/перевезення, то митниця повинна довести наявність цих фактів.
Враховуючи вищевикладене, відповідачем не доведено наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення позивачем митної вартості товарів за першим методом, так як усі необхідні документи на підтвердження заявленої митної вартості товарів надано. Зазначене, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для коригування митної вартості імпортованого позивачем товару.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності відмови митного органу у визнанні задекларованої позивачем за основним методом митної вартості товару та визначенні митної вартості за другорядним методом, та як наслідок обґрунтованості заявлених позовних вимог щодо скасування оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови у митному оформленні (випуску) товарів.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано відповідачу для митного оформлення імпортованого товару документи, що передбачені ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України. Подані документи містили достовірні числові дані, які підтверджували митну вартість товарів за ціною договору.
Під час судового розгляду справи відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності рішення відповідача про коригування митної вартості товарів, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права,  зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції , містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано  в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.08.2020 по справі № 440/2246/20  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  19.04.2021 року