Справа № 308/337/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

22 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,
       з участю секретаря Кекерчень М.І.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 листопада 2020 року (у складі судді Фазикоша О.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог – приватний нотаріус Хваста Мар`яна Михайлівна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у січні 2020 р. 
       Просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0.108 га, розташованої за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с, Гута, урочище «Грінкова-Сливки», кадастровий номер 2124882900:12:013:0027, укладений 08.10.2014 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу за № 1636 і зареєстрований у реєстрі за № 264114421248, об`єктом якого є земельна ділянка площею 0.108 га.
       Обґрунтував тим, що 08.10.2014 р. між ним і відповідачем був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,108 га, цільове призначення – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
       При цьому сторони усно домовились, що відповідач за земельну ділянку протягом півроку з моменту підписання договору дарування і з часом, при отриманні від сільської ради належної йому чи батькам земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівельі споруд, передасть позивачеві кошти в розмірі 5000 грн.
       Указана сума була виплачена відповідачем протягом півроку, однак земельну ділянку так і не отримано. Неодноразові звернення до відповідача щодо повернення земельної ділянки з урахуванням повернення позивачем коштів у розмірі 5000 грн. ні до чого не призвели.
       Вважає, що батьки відповідача, діючи в інтересах неповнолітньої дитини (на час спірних правовідносин), умисно укладаючи договір дарування, заздалегідь знали, що ніяких дій у майбутньому вчиняти не будуть.
       Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.11.2020 р. у задоволенні позову відмовлено.
       Указане судове рішення мотивоване недоведеністю позовних вимог, у зв`язку з чим позовна давність застосуванню не підлягає. 
       У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
       Покликається на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, та порушення норм процесуального права.
       Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до того, що суд не дав належної оцінки доводам позивача про введення його (батька трьох дітей) в оману при укладенні оспореного правочину, а це є підставою для визнання такого недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
       Письмового відзиву на апеляційну скаргу не подано.
       У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі.
       Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце такого був належно повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (повістки).
       Приватний нотаріус Хваста М.М. (третя особа без самостійних вимог) подала до апеляційного суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. 
       Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду – без змін, із таких мотивів.
       Судом першої інстанції установлено та не заперечується, що08.10.2014 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0.108 га, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2124882900:12:013:0027, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Хвастою М.М. за №1636, що підтверджується належним чином завіреною копією відповідного договору дарування земельної ділянки від 08.10.2014.
У вказаному договорі дарування, зокрема, передбачено таке:
-Дарувальник свідчить, що незазначених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням зазначеного в цьому договорі Нерухомого майна немає; від Обдаровуваного не приховано обставин, які мають істотне значення; Нерухоме майно під забороною (арештом) та в іпотеці (заставі), податковій заставі не перебуває; Нерухоме майно або право користування ним як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передане; щодо Нерухомого майна відсутні судові спори; обтяжень, а також будь-яких прав щодо відчужуваного Нерухомого майна у третіх осіб як в межах, так і за межами України, немає; договір не укладається під впливом тяжкої для Дарувальника обставини або під загрозою; 1.4.1. Сторони підтверджують, що: вони не визнані недієздатними та не обмежені у дієздатності; укладення цього Договору відповідає їх інтересам, цей договір не носить характеру фіктивної та удаваної угоди; волевиявлення є вільним і усвідомленим; в тексті цього Договору зафіксовані всі істотні умови стосовно дарування Нерухомого майна; усі умови цього Договору зрозумілі і відповідають інтересам та дійсний намірам Сторін та узгоджені ними; передача, вказаної вище, земельної ділянки відбулася до підписання цього договору; однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать їхні особисті підписи під текстом цього договору; на земельній ділянці відсутні будь-які будівлі та споруди; цей договір укладається за згодою органів опіки та піклування (розпорядження голови Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області від 03.09.2014 року №255) (п.1.4);
-Цей договір набирає чинності після підписання його сторонами та нотаріального посвідчення (п.3.1);
-Дарувальник та Обдаровуваний засвідчили, що передача земельної ділянки, яка дарується, відбулася до підписання цього договору(п.4.1);
-Законодавство щодо визнання угод недійсними та зміст статей 229-235, 373-374, 717-722, 727, 728 Цивільного кодексу України, статей 60, 61, 65 Сімейного кодексу України та статей 90, 91, 103, 125, 126, 131, 132, 202 Земельного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про нотаріат» про те, що нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подала: неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа. Сторонам нотаріусом роз`яснено(п.5.3);
-Цей договір укладається за згодою дружини ОСОБА_3 , яка викладена у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 08.10.2014 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Хвастою М.М. зар. №1635 та за згодою матері ОСОБА_2 - ОСОБА_4 (п.5.5);
-Дарувальник та Обдаровуваний стверджують, що цей договір ними, сторонами, кожною окремо прочитано і вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки. Сторони підтвердили нотаріусу, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам, про що свідчать їх власні підписи під текстом цього договору (п.5.6);
-Цей договір посвідчено Хваста М.М., приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу.Договір підписано Богдан Василем Івановичем та неповнолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який діє за згодою матері ОСОБА_4 у присутності нотаріуса Хваста М.М. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 земельної ділянки перевірено(п.5.7).
       Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
       Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
       Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
       Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
       Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
       Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.
       Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору купівлі-продажу, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному після укладення договору дарування.
       Такий висновок узгоджується із правовим висновком, що викладений у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі №6-372цс16 та у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року по справі №490/8021/17.
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
       Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Докази того, що позивач на час укладення спірного договору мав тяжкі захворювання, які б свідчили про неусвідомлення дарувальником своїх дій, або він діяв під примусом у матеріалах справи відсутні.
       Позивачем не доведено суду на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, – неправильне сприйняття ним фактичних обставин договору дарування, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
При цьому, при посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписами сторін.
       Тобто, позивач діяв вільно та розумів, що укладає саме договір дарування про безоплатну передачу земельної ділянки обдаровуваному, сторони передбачили момент виникнення права власності на нерухоме майно, передбачили умови внесення змін до договору дарування, права та обов`язки та інші умови.
       При цьому, позивач не надав належних доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачем про оплатність укладеного договору, а також не надав жодного доказу на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування.
       У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. 
       За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент укладення спірного договору дарування позивач мав намір укласти саме договір дарування, а доказів, які б підтверджували про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов оспорюваного договору дарування, позивачем суду не надано.
       Позивачем не доведено наявність помилки щодо природи правочину, оскільки ОСОБА_1 особисто прибув до нотаріуса і отримавши роз`яснення, добровільно підписав саме договір дарування.
Також безпідставною та бездоказовою суд визнав аргументацію ОСОБА_1 , що укладаючи договір дарування, він діяв під впливом обману (ст. 230 ЦК України).
       Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.
       З урахуванням фактичних обставин справи суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 був достатньо обізнаний щодо правової природи договору даруванняі після роз`яснення нотаріусом усіх прав та обов`язків за договором дарування бажав укладення з відповідачем саме договору дарування, а посилання останнього у позовній заяві на укладення оспорюваного правочину внаслідок помилки щодо його правової природи та/або омани з боку сторони відповідача, необізнаності щодо прав та обов`язків сторін за цим видом правочину, а також наявність домовленостей сторін щодо передачі грошових коштів, не доведені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
       Апеляційний суд погоджується із цими висновками через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
       Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що суд не дав належної оцінки доводам позивача про введення його (батька трьох дітей) в оману при укладенні оспореного правочину, а це є підставою для визнання такого недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України, не спростовують указаних висновків суду та не заслуговують на увагу в зв`язку з наступним.
       Твердження апелянта про те, щосуд не дав належної оцінки доводам позивача про введення його (батька трьох дітей) в оману при укладенні оспореного правочину, є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції повно та об`єктивно з`ясував фактичні обставини справи, права та обов`язки учасників спірних правовідносин, які пов`язані та випливають із приписів ст.ст. 229, 230 ЦК України, а сімейний стан позивача у цьому випадку (як учасника правочину) не має правового значення. 
       Довід апелянта про те, що введення його в оману при укладенні оспореного правочину є підставою для визнання такого недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України, є безпідставним і надуманим, оскільки вказана норма регулює питання правових наслідків фіктивного правочину, що виходить за межі заявлених вимог, тобто обставинами, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, не охоплюється.
       Таким чином, оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що вони є аналогічними викладеним упозовній заяві та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
       Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
       Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 листопада 2020 року залишити без змін.                                                                 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 30.06.2021 р. 
Судді: