УХВАЛА

30 червня 2021 року 
Київ
справа №9901/240/21
адміністративне провадження №П/9901/240/21

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шевцової  Н.  В.,  перевіривши матеріали позовної заяви Вільної первинної профспілки комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» до Вищої ради правосуддя про скасування ухвали ВРП від 30 квітня 2021 року № 2405/0/18-21 та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
1.          16 червня 2021 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов позов (назва документа «Апеляційна скарга») Вільної первинної профспілки комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» (далі - позивач) до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач), у якому позивач просив ухвалити постанову, якою скасувати ухвалу Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 20 квітня 2021  року №  2405/0/18-21 та зобов`язати Вищу раду правосуддя розглянути заяву Вільної первинної профспілки комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» по суті. 
2.          Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року позовну заяву (апеляційну скаргу) Вільної первинної профспілки комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» до Вищої ради правосуддя про скасування ухвали ВРП від 20 квітня 2021 року № 2405/0/18-21 та зобов`язання вчинити дії залишено без руху у зв`язку з необхідністю привести у відповідність до вимог статті 160 КАС України назву документа, з яким позивач звертається до Верховного Суду як до суду першої інстанції, та привести зміст позовних вимог у відповідність до пункту 4 частини п`ятої статті 160 КАС України, а саме, сформулювати позовні вимоги максимально чітко і зрозуміло, або додати копію оскаржуваного рішення, яке б за назвою та датою відповідало змісту заявлених позовних вимог;
3.          29 червня 2021 року у Верховному Суді зареєстровано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: позивач подав «позовну заяву», в якій просить скасувати ухвалу Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 квітня 2021 року №  2405/0/18-21 та зобов`язати Вищу раду правосуддя розглянути заяву Вільної профспілки комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» по суті.
4.          Позов обґрунтовано тим, що, на думку позивача, оскаржуваною ухвалою протиправно залишено без розгляду та повернуто скаржнику дисциплінарну скаргу голови Вільної первинної профспілки комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» - ОСОБА_1 стосовно судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_2.
5.          За твердженням позивача, відповідач помилково обґрунтував оскаржувану ухвалу тим, що голова Вільної профспілки не є адвокатом, а також помилково зазначив, що така ухвала не може бути оскаржена.
6.          Позивач обґрунтовує свої твердження із посиланнями на статтю 55 Конституції України та частину першу статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, а також Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №  19-рп/2011 стосовно тлумачення частини другої статті 55 Конституції України.
7.          Позивач також зауважує, що 29 грудня 2019 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18 грудня 2019 року № 390-IX, яким внесено зміни до процесуальних кодексів та право представляти юридичну особу у судах надано, зокрема, її керівнику.
8.          Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16  червня 2021 року для розгляду цієї справи визначено такий склад колегії суддів: суддю-доповідача Шевцову  Н.  В., суддів Мацедонську  В.  Е., Жука  А.  В., Кашпур  О.  В., Уханенка  С.  А.
9.          Пунктом 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.
10.          За наслідками перевірки суддею-доповідачем позовної заяви на її відповідність пункту 4 частини першої статті 171 КАС України встановлено, що цей позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства з огляду на таке.
11.          За змістом частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою. 
12.          Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України визначено статтею 266 КАС України.
13.          При цьому за змістом пункту 3 частини першої, частини другої статті 266 КАС України законодавчо установлено можливість перевірки Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду законності актів Вищої ради правосуддя.
14.          За приписами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
15.          За частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
16.          У цій справі предметом позовних вимог позивач визначив законність ухвали Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 квітня 2021 року №  2405/0/18-21, якою залишено без розгляду та повернуто скаржнику дисциплінарну скаргу голови Вільної первинної профспілки комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» - ОСОБА_1 стосовно судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_2.
17.          Відповідно до частини першої статті 107 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон України «Про судоустрій і статус суддів») право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа. Громадяни здійснюють зазначене право особисто або через адвоката, юридичні особи - через адвоката, органи державної влади та органи місцевого самоврядування - через своїх керівників або представників.
18.          Згідно зі статтею 108 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.
19.          Положеннями частини третьої статті 42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII (далі - Закон України «Про Вищу раду правосуддя») визначено, що дисциплінарне провадження включає: попереднє вивчення матеріалів, що мають ознаки вчинення суддею дисциплінарного проступку, та прийняття рішення про відкриття дисциплінарної справи або відмову у її відкритті; розгляд дисциплінарної скарги та ухвалення рішення про притягнення або відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.
20.          Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» член Дисциплінарної палати, визначений для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (доповідач), зокрема, вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону та за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - готує матеріали у строки, встановлені регламентом, з пропозицією про відкриття чи відмову у відкритті дисциплінарної справи.
21.          Підстави залишення дисциплінарної скарги без розгляду та повернення скаржнику визначені частиною першою статті 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII, у частині четвертій якої вказано, що рішення про повернення дисциплінарної скарги має бути вмотивованим та оскарженню не підлягає.
22.          Виходячи з наведеного, суддя-доповідач дійшов висновку, що оскаржувана ухвала Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 квітня 2021 року №  2405/0/18-21, якою залишено без розгляду та повернуто скаржнику дисциплінарну скаргу голови Вільної первинної профспілки комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» - ОСОБА_1 стосовно судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_2, не може бути самостійним предметом судового розгляду.
23.          При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що положеннями Закону України «Про Вищу раду правосуддя», зокрема статтями 51 та 52, визначено, що оскарженню до ВРП підлягає лише рішення її дисциплінарного органу, прийняте за результатами розгляду скарги на дії судді по суті, при цьому право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення, за наявності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження.
24.          Законодавець у частині першій статті 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII визначив, що рішення про повернення дисциплінарної скарги оскарженню не підлягає.
25.          Отже, саме в силу приписів чинного законодавства скаржники не мають права на оскарження таких рішень до суду.
26.          Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
27.          Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
28.          Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №  18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б)  є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в)  має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г)  не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
29.          Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
30.          Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
31.          Таким чином, заважаючи на приписи статті 55 Конституції України, частини першої статті 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII, ураховуючи Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004  року №  18-рп/2004 та від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, можна дійти висновку, що рішення про повернення дисциплінарної скарги оскарженню не підлягає. 
32.          Ураховуючи наведене, позов Вільної первинної профспілки комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» до Вищої ради правосуддя про скасування ухвали ВРП від 30 квітня 2021  року № 2405/0/18-21 та зобов`язання вчинити дії, не підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства.
33.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
34.          Позовні вимоги, з підстав, наведених у цій ухвалі, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, про що зазначала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22  березня 2018  року в справі №  П/9901/135/18 (провадження №11-70сап18), від 31  січня 2019  року в справі №  9901/56/19 (адміністративне провадження №П/9901/56/19), від 27 червня 2019 року в справі №  9901/920/18 (провадження №11  -  1455заі18). 
35.          Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі за заявленим позовом, а тому у його відкритті слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.
36.          Відповідно до частини шостої статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
37.          Оскільки розгляд цього спору з урахуванням його предмету і суб?єктного складу перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстав для роз`яснення позивачеві до суду якої юрисдикції належить його вирішення немає.

Керуючись статтями 19, 22, 170, 241-243, 248, 256, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:
1.          Відмовити у відкритті провадження у справі №  9901/240/21 за позовною заявою Вільної первинної профспілки комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» до Вищої ради правосуддя про скасування ухвали ВРП від 30 квітня 2021 року № 2405/0/18-21 та зобов`язання вчинити дії.
2.          Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 15 днів з дня її постановлення до Великої Палати Верховного Суду.
3.          Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
4.          У разі подання на ухвалу Верховного Суду апеляційної скарги, якщо її не скасовано, вона набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя                                                                                           Н.  В.  Шевцова