Номер провадження: 22-ц/813/3289/21 
Номер справи місцевого суду: 523/1585/17
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції «EasyCon» апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2019 року, постановленого під головуванням судді Кисельова В.К., повний текст рішення складений 14 серпня 2019 року, по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича, третя особа: ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -
в с т а н о в и в: 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М., третя особа: ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в яком просив визнати виконавчий напис за №791, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. 29 жовтня 2014 року про звернення стягнення на нерухоме майно ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_1 , на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування свого позову зазначив, що 05 серпня 2009 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», повним правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_2 , вищезазначена квартира придбалася у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. В зв`язку з чим, ОСОБА_1 надавав нотаріально посвідчену згоду на укладення договору іпотеки, оскільки цей договір іпотеки безпосередньо торкався його інтересів.
Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. 29 жовтня 2014 року вчинено виконавчий напис №791 про звернення стягнення на вказану квартиру, яка належить на праві спільної сумісної власності подружжям ОСОБА_3 . За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири нотаріус пропонував задовольнити вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення заборгованості у розмірі 49 793 336,64 грн.
Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бойком О.М. 11 грудня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого напису нотаріуса та того ж дня накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 
ОСОБА_1 намагався отримати документи, на підставі яких приватний нотаріус Щелков Д.М. здійснив нотаріальний напис. Однак, документи йому надані не були.
Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом незаконно, з грубим порушенням норм чинного законодавства України.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, винести постанову, якою задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтуванні своєї апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що приватний нотаріус порушив процедуру вчинення виконавчого напису, та у суду не було підстав для висновку, що для вчинення виконавчого напису приватному нотаріусу були надані усі необхідні документи, які він отримав до моменту вчинення виконавчого напису.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки виконавчий напис відповідає нормам діючого законодавства, як за формою так і за змістом.
В судове засідання призначене на 05 травня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Д.М., третя особа  ОСОБА_2  не з`явилися, були сповіщені належним чином. 
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 18 травня 2005 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та фірмою «Медтерм» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, укладено Генеральну кредитну угоду №010/03-1/1702 від 18 травня 2005 року.
В рамках вказаної ГКУ №010/03-1/1702 між банком та ТОВ «Медтерм» було укладено ряд кредитних договорів, в тому числі:
- кредитний договір про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 25.03.2011 року №010/42-1/114 зі змінами та доповненнями;
- кредитний договір про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 24.04.2008 року №010/3-0-1/77 зі змінами та доповненнями;
- кредитний договір про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 18.04.2008 року №010/3-0-1/70 зі змінами та доповненнями.
Станом на 29 жовтня 2014 року за укладеними в рамках ГКУ від 18.05.2005 року №010/03-1/1702 кредитними договорами прострочена заборгованість ТОВ «Медтерм» з повернення кредитних коштів склала загалом 49833915, 74 грн.
З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за ГКУ від 18.05.2005 року №010/03-1/1702 та укладеними в її рамках Кредитними договорами між банком та майновим поручителем ТОВ Фірма «Медтерм» - ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 05.08.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман А.І., зі змінами та доповненнями внесеними Договором про внесення змін від. 14.09.2011 року, за яким в іпотеку Банку було передано 4-х кімнатну ізольовану квартиру загальною площею 86,4 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 138-142 т.1).
Відповідно до ст.1 ЗУ «Про іпотеку» від 05.06.2003 року зі змінами та доповненням та умов Договору іпотеки, Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання (Боргових зобов`язань) нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Боргові зобов`язання - всі зобов`язання Боржника (Позивача) перед Іпотекодержателем по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно з положеннями Кредитного договору, який забезпечений Іпотекою згідно цього договору.
Згідно із ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до розрахунків заборгованості за кредитними договорами, укладеними в рамках генеральної кредитної угоди від 18 травня 2005 року, станом на 29 жовтня 2014 року у ТОВ «Медтерм» виникла заборгованість у розмірі 49 833 915,74 грн.
У зв`язку з порушенням умов ГКУ №010/03-1/1702 від 18 травня 2005 року та укладених в її рамках Кредитних договорів, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направив боржнику, ТОВ «Медтерм» та майновому поручителю (іпотекодавцю) ОСОБА_2 вимоги №140-00/1607 та №140-00/1611 від 07.03.2012 року відповідно, про усунення порушень за кредитними договорами (а.с. 208-211 т. 1).
Вказану вимогу 30.03.2012 року було вручено особисто ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним підписом ОСОБА_2 (а.с. 208 т. 1).
Проте ОСОБА_2 вимоги банку не виконала, допущених порушень не усунула, заборгованості за кредитними договорами не сплатила.
Директор фірми «Медтерм» ОСОБА_1 підтвердив наявність заборгованості своїм листом 18.05.2012 року (а.с. 212 т. 2).
Пунктом 7.3.2 іпотечного договору встановлено, що за вибором іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Сторони дійшли згоди, що підтвердженням безспірності заборгованості позичальника перед іпотекодержателем та документом, що встановлює прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором, є розрахунок заборгованості.
Пунктом 2.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, визначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.
Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.
Оскільки, вимогу №140-00/1611 від 07.03.2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» позивачем виконано не було, тому згідно статті 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Аналогічні норми також передбачені ст.ст. 572, 589, 590 ЦК України, ст.ст. 19, 20 ЗУ «Про заставу».
Судом встановлено, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у відповідності до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.2000 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Щелкову  Д.М. були надано усі необхідні документи, що підтверджують безспірність їх вимог, у тому числі і наявні і роздруківка по рахункам. (а.с. 1-196 т. 2).
29 жовтня 2014 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим   Д.М. був вчинений виконавчого напис про звернення стягнення на майно квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , за рахунок квартири нотаріус пропонував задовольнити вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення заборгованості у розмірі 49 793 336,64 грн. (а.с. 198 т. 1).
Станом 29 жовтня 2014 року, тобто на момент вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим   Д.М. - ОСОБА_2 не ставила під сумнів безспірність вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки після отримання вимоги від Банку не направляла будь-яких заперечень з приводу правомірності чи неправомірності розрахунку боргових зобов`язань, зазначених у вимозі.
В п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01.1992 року, вказано, що при вирішенні справ, пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 34, 36, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актом з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності - не минув цей строк.
Таким спеціальним нормативним актом є Постанова Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до п. 1 цього нормативного акту, для виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає право звернення стягнення на заставлене майно і документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом посилався на те, що нотаріусом при вчиненні нотаріального напису проігноровано той факт, до між Банком та ОСОБА_2 існує спір щодо розміру заборгованості, яка розглядається в судовому порядку.
При цьому судом було встановлено, що Суворовським районним судом м. Одеси розглядалась справа за позовом ПАТ «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитними договорами та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про припинення договорів поруки.
Також судом встановлено, що у вказаній справі є посилання та те, що між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 були укладені договори поруки від 25.03.2011р., 31.10.2018р., та саме заборгованість стягувалась з ОСОБА_2 , як з поручителя.
Судом вірно встановлено, що у даних правовідносинах ОСОБА_2 виступала як майновий поручитель, тобто відповідальність ОСОБА_2 обмежувалась майном, що було предметом застави (іпотеки), а правила ст.ст. 553-559 ЦК України в даному випадку не застосовуються.
У зв`язку з викладеним, судом обґрунтовано не були взяті посилання позивача на наявність спору щодо розміру заборгованості.
ОСОБА_1 також посилався на п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якому зазначено, що відповідно до частини першої ст.590, ст.578 ЦК України звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу.
Згідно ч. 1 ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.
Судом встановлено, що укладення договору іпотеки було проведено ОСОБА_2 за згодою її чоловіка ОСОБА_1 , про що свідчить її заява, посвідчена приватним нотаріусом та п.3.8. іпотечного договору, отже відсутні порушення ч. 1 ст. 578 ЦК України.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 30.08.1975 року.
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 06.07.2009р. (а.с. 18 т. 1).
Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Пунктом 7.3.2 іпотечного договору встановлено, що за вибором іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Отже, договором встановлено можливість звернення стягнення у безспірному порядку, а тому відсутні порушення ч. 1 ст. 590 ЦК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
В той же час, 29 жовтня 2014 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим   Д.М. був вчинений виконавчого напис про звернення стягнення на майно квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , за рахунок квартири нотаріус пропонував задовольнити вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення заборгованості у розмірі 49 793 336,64 грн. (а.с. 198 т. 1).
Вищевказана форма здійснення іпотечного напису не передбачає перехід права власності від ОСОБА_2 до будь-якої іншої особи, а лише передбачає можливе здійснення виконавчих дій щодо реалізації квартири, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження».
Тобто, ОСОБА_2 , як боржник, не позбавлялась права добровільно виконати вимоги виконавчого документу, або брати участь у придбанні квартири, у разі її продажу на торгах.
Залишаючи позов ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що під час вчинення конкретної нотаріальної дії - вчинення виконавчого напису №791 від 29 жовтня 2014 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Д.М. діяв правомірно.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, оскільки вонивідповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що приватний нотаріус порушив процедуру вчинення виконавчого напису, та у суду не було підстав для висновку, що для вчинення виконавчого напису приватному нотаріусу були надані усі необхідні документи, які він отримав до моменту вчинення виконавчого напису, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення, оскільки доказів на підтвердження доводів позовних вимог до суду надано не було.
Також не надано належних доказів до суду апеляційної інстанції. 
Інші доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Вказані доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 11 травня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

        Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда