ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №826/14619/16                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Маруліна Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року                                                                      м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді                                                                      Ключковича В.Ю.,
суддів                                                                                          Беспалова О.О.,
                                                                                                    Парінова А.Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №378-16 від 15.07.2016 року, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016 року №378-16.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.01.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.01.2021 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що відповідачем порушена процедура прийняття рішення про втрату статусу біженця позивачем, а прийняте незаконне рішення базується на припущеннях.
19.05.2021 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзиву на апеляційну скаргу, в якому ДМС України просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, громадянка Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано біженцем на підставі рішення Держкомнацрелігій від 11.10.2010 року №528-10 відповідно до статті 1 Закону України від 21.06.2001 року №2557-ІІІ «Про біженців».
Головним управлінням ініційовано процедуру втрати статусу біженця ОСОБА_1 на підставі надісланої Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС (лист від 10.09.2015 року №8.6/4969-15) інформації, отриманої Посольством України в Республіці Грузія від Міністерства закордонних справ Грузії (нота від 31.08.2015 року №01/33074) про те, що остання неодноразово перебувала на території країни громадянської належності вже після отримання нею статусу біженця в Україні.
У зазначеній ноті Міністерством закордонних справ Грузії зазначено, що ОСОБА_1 у період з 01.01.2011 по 17.08.2015 перетинала державний кордон Грузії шляхом проходження контрольно-пропускних пунктів через відділи прикордонно-міграційного контролю «Аеропорт Тбілісі», «Садахло» і « Гугуті », з яких останні два є пунктами перетину грузинсько-вірменської ділянки кордону, на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 та паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , оформлених на її ім`я.
Здійснивши перевірку фактів перетину ОСОБА_1 державного кордону України в межах інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) встановлено, що 02.12.2005 ОСОБА_1 вперше в`їхала на територію України авіарейсом №855 «Єреван-Київ» на підставі паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 .
Під час звернення за захистом в Україні у 2006 році, ОСОБА_1 не приховувала наявність національного паспортного документа, про що нею внесено інформацію до заяви про надання статусу біженця та анкети особи, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця. Після визнання ОСОБА_1 біженцем в Україні останню документовано посвідченням та проїзним документом біженця встановленого зразка.
13.06.2011 року ОСОБА_1 виїхала за межі території України на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 авіарейсом №417 сполученням «Київ-Тбілісі». У цей же день ОСОБА_1 через контрольно-пропускний пункт відділу прикордонно-міграційного контролю «Садахло» виїхала до Вірменії автомобільним транспортом, що також підтверджується штампом прикордонного відомства Республіки Грузія у проїзному документі біженця НОМЕР_1 .
Враховуючи відсутність у проїзному документі біженця НОМЕР_1 штампів про перетин вірмено-грузинської ділянки кордону відповідач дійшов висновку про наявність підстав вважати, що після п`яти місяців перебування на території країни громадянської належності ОСОБА_1 20.11.2011 року на підставі паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 повернулася до Грузії і у цей же день на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 авіарейсом №418 сполученням «Тбілісі-Київ» повернулася на територію України.
11.09.2013 року ОСОБА_1 виїхала за межі території України на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 авіарейсом №517 сполученням «Київ-Тбілісі», а повернулася на територію України 30.09.2013 року потягом №23 сполученням «Москва-Одеса», на підставі паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_3 , що свідчить, на думку відповідача, про її перебування на території країни громадянської належності майже протягом трьох тижнів та звернення до компетентних органів Вірменії з метою оформлення нового паспорта громадянина Вірменії та його фактичне отримання заявницею.
24.06.2015 року ОСОБА_1 виїхала за межі території України на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 авіарейсом №517 сполученням «Київ-Тбілісі», а 25.06.2015 року через контрольно-пропускний пункт відділу прикордонно-міграційного контролю «Садахло» виїхала до Вірменії автомобільним транспортом, що також підтверджується штампом прикордонного відомства Республіки Грузія у проїзному документі біженця НОМЕР_1 .
Враховуючи відсутність у проїзному документі біженця НОМЕР_1 штампів про перетин вірмено-грузинської ділянки кордону, відповідач дійшов висновку про наявність підстав вважати, що після двох тижнів перебування на території країни громадянської належності ОСОБА_1 12.07.2015 року на підставі паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_3 повернулася до Грузії і у цей же день на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 авіарейсом №518 сполученням «Тбілісі-Київ» повернулася на територію України.
Подальшим опрацюванням інформації, наявної у базі даних «Відомості про осіб, які перетинають державний кордон України» інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) з`ясовано, що: у період з червня 2011 року по вересень 2013 року позивач неодноразово перетинала державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_4 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_5 ; у період з вересня 2013 року по серпень 2015 року ОСОБА_1 неодноразово перетинала державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_1 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_3 .
15.07.2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення від №378-16  про втрату статусу біженця громадянкою Вірменії ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що вона добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності та добровільно повернулася до країни, яку вона залишила внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. 
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подала даний позов до суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016 року № 378-16 про втрату позивачем статусу біженця прийнято у спосіб та у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому підстави для його скасування у суду відсутні.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).
Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з приписами ч. 2 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У той же час, правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначені у ст. 11 Закону №3671-VI.
За правилами частин 1, 8, 9 статті 11 Закону №3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.
Уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.
У поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.
При цьому, при прийнятті вказаного рішення підлягає перевірці обґрунтованість відповідного подання та наявність передбачених ч. 1 ст. 11 Закону №3671-VI підстав втрати статусу біженця.
Аналогічна норма закріплена у пункті 1 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, згідно якої положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, які добровільно повторно скористалися захистом країни громадянської належності (підданства).
Як зазначено в пункті 134 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, положення пункту 4 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців відноситься до добровільного поселення. При цьому розуміється повернення в країну своєї громадянської належності з метою постійного проживання. Тимчасовий візит не означає поселення і не тягне за собою втрату статусу біженця.
Тлумачення поняття «добровільне поновлення використання захисту країни громадянської належності» надано в Керівництві з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (Женева, 1992 рік), згідно з пунктами 119-121 якого:
« 119. Це положення про припинення передбачає три умови:
а) добровільність: біженець має діяти добровільно;
b) намір: біженець повинен мати намір вчинити дію з метою знову скористатися захистом своєї громадянської належності;
c) поновлення: біженець має дійсно отримати такий захист.
120. Якщо біженець діє не добровільно, він не перестає бути біженцем. Якщо він отримав розпорядження країни, наприклад, країни свого перебування, здійснити всупереч своїм намірам вчинок, що може бути розцінений як використання захисту країни свого громадянського походження, наприклад, звернення до консульства за національним паспортом - він не перестає бути біженцем лише тому, що підкорився такому розпорядженню. З причин, що не залежать від його волі, він може бути змушений скористатися засобами захисту країни свого громадянського походження...
121. При з`ясуванні питання, чи втрачено статус біженця саме за таких обставин, необхідно розрізняти дійсне використання захисту своєї країни та випадковими, несуттєвими контактами з владою цієї країни...».
Згідно з пунктом 125 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, аніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.
Аналіз наведених норм дає підставу вважати, що статус біженця втрачається у випадку фактичного повернення особи в країну яку покинула або за межами якої перебувала внаслідок побоювання переслідувань.
З копій матеріалів особової справи позивача, встановлено, що громадянку Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано біженцем на підставі рішення Держкомнацрелігій від 11.10.2010 №528-10 відповідно до статті 1 Закону України від 21.06.2001 № 2557-ІІІ «Про біженців», оскільки вона належить до курдської національності.
Головним управлінням ініційовано процедуру втрати статусу біженця ОСОБА_1 на підставі надісланої Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС (лист від 10.09.2015 року №8.6/4969-15) інформації, отриманої Посольством України в Республіці Грузія від Міністерства закордонних справ Грузії (нота від 31.08.2015 року №01/33074) про те, що остання неодноразово перебувала на території країни громадянської належності вже після отримання нею статусу біженця в Україні.
У зазначеній ноті Міністерством закордонних справ Грузії зазначено, що ОСОБА_1 у період з 01.01.2011 по 17.08.2015 перетинала державний кордон Грузії шляхом проходження контрольно-пропускних пунктів через відділи прикордонно-міграційного контролю «Аеропорт Тбілісі», «Садахло» і « Гугуті », з яких останні два є пунктами перетину грузинсько-вірменської ділянки кордону, на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_1 та паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , оформлених на її ім`я.
Проаналізувавши вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач використовувала одночасно - проїзний документ біженця для виїзду з України та перельоту до Грузії, а паспорти громадянина Вірменії для подальшого виїзду з території Грузії та переїзду до Вірменії і у зворотному напрямку.
Крім того, під час співбесід, які проводилися 10.04.2014 року та 08.10.2015 року (протоколи яких наявні в матеріалах справи) в рамках процедури продовження терміну дії посвідчення біженця, ОСОБА_1 повідомлено, що вона не виїжджала на територію Вірменії, що свідчить про приховування факту перебування на території громадянської належності та користування її захистом.
З матеріалів справи також встановлено, що в рамках провадження процедури втрати ОСОБА_1 статусу біженця ДМС України неодноразово направлялися повідомлення за місцем її реєстрації для можливого прийняття останньою участі шляхом надання відповідних пояснень та матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення (листи від 16.02.2016 №12/89, від 24.03.2016 №12/171). Однак, позивач до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС у місті Києві не з`явилася.
З матеріалів особової справи гр. Вірменії ОСОБА_1 з`ясовано, що нею не надано оригіналів паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 на зберігання, що свідчить про порушення ОСОБА_1 законодавства України у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та їх подальше використання при перетині кордонів, у тому числі країни походження.
Вищевикладені обставини свідчать про те, що звернення особи до компетентних державних органів Вірменії з метою обміну національного паспорта, можна вважати відновленням нормальних відносин з владою країни походження та отримання захисту з боку держави, громадянином якої вона є.
Таким чином, з огляду на вільний неодноразовий безперешкодний в`їзд/виїзд позивача до Вірменії, відносно тривалий термін перебування на її території, безперешкодне і безпечне проживання, можливість безперешкодно вирішувати власні справи дають підстави для висновку, що позивач здійснила виїзд до країни громадянської належності з власної волі, мала певну мотивацію свого виїзду та заздалегідь його спланувала.
Суд апеляційної інстанції враховує доводи відповідача про те, що наявність паспорта громадянки Вірменії серії НОМЕР_5 , а в подальшому оформлення та отримання (документування) нового паспорта громадянки Вірменії серії НОМЕР_6 у компетентному державному органі Вірменії та їх використання, свідчить про те, що позивач добровільно відновила нормальні відносини з країною громадянської належності та фактично отримала захист країни, громадянкою якої вона є.
Доводи апеляційної скарги, що позивач не перетинала кордону Вірменії не беруться колегією суддів до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 потрапляла до Вірменії через Грузію.
Перебування на території Вірменії вказує про відсутність обставин, які могли свідчити про наявність обставин для надання їй статусу біженця на території України.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016 №378-16 про втрату статусу біженця прийнято у порядку, у спосіб та відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.
У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 310, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                      В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                    А.Б. Парінов