справа №758/7447/16-ц
головуючий у суді І інстанції Декаленко В.С.
провадження № 22-ц/824/5310/2021
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

          13 квітня 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2016 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про вселення,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, посилаючись на те, що місце його проживання зареєстровано АДРЕСА_1 , яке він отримав у зв`язку перебуванням у трудових відносинах з Подільською районною у м. Києві радою та відноситься до категорії осіб, яким може бути надано службове жиле приміщення, а тому просив визнати за ним право користування кімнатою АДРЕСА_2 у цьому гуртожитку разом із дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У липні 2016 року Подільська районна у м. Києві державна адміністрація звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , в якому просила виселити останніх із гуртожитку з наданням іншого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , посилаючись на те, що рішенням Подільської районної у м. Києві ради від 12 липня 2007 року будинок АДРЕСА_1 визнано непридатним для проживання, а тому постійне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цьому будинку загрожуватиме їх життю та здоров`ю.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 та Подільської районної в місті Києві державної адміністрації об`єднано в одне провадження.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 25 липня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 25 липня 2016 року позов Подільської районної у м. Києві державної адміністрації задоволено. 
Виселено ОСОБА_2 та його малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із гуртожитку на АДРЕСА_1 та вселено у квартиру АДРЕСА_4 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що  ОСОБА_2 та його малолітню доньку ОСОБА_3 вселено вже у зайняте житло.
Вказувала, що починаючи з 2007 року вона разом зі своїм чоловіком - співробітником Подільського управління міліції ГУМВС України у м. Києві ОСОБА_4 та сином
ОСОБА_5 почали проживати у квартирі 
АДРЕСА_4 . 
Дану квартиру Київською міською державною адміністрацією було надано її чоловіку як тимчасове житло для співробітника міліції.
15 червня 2020 року Київський апеляційний суд постановив ухвалу про поновлення ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкриття апеляційного провадження.
09 вересня 2020 року Київський апеляційний суд постановив ухвалу про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 липня 2016 року, з підстав, передбачених пунктом 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, вважаючи, що рішенням місцевого суду питання про права, свободи та інтереси ОСОБА_1 не вирішувалося, оскільки ОСОБА_1 не надала доказів надання їй цього житла у передбаченому законом порядку (зокрема ордеру про вселення чи договору оренди), доказів реєстрації за вказаною адресою, відкритого особового рахунку для оплати житлово-комунальних послуг тощо.
Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року касаційну скаргу   ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року скасовано,
а справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції.
18 березня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ліщишина І.В., в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Зазначає, що ОСОБА_1 не обґрунтовує жодними належними та допустимими доказами факт проживання в квартирі.
Надані ОСОБА_1 квитанції про оплату житлово-комунальних послуг виписані на іншу особу, а дані вписані від руки, тому такі квитанції не є належним доказом та не мають братись судом до уваги.
Звертає увагу суду, що посилання ОСОБА_1 на здійснення ряду невід`ємних поліпшень в квартирі за час проживання, не підтверджуються жодними доказами, зокрема розрахунковими чеками про придбання будівельних матеріалів, договорів будівельного підряду, актів виконаних робіт, платіжних доручень на оплату вартості будівельних робіт тощо.
У судовому засіданні  особа, яка не була залучена до участі у справі - ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині вселення ОСОБА_2 та його малолітньої доньки ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_4 та ухвалити нове рішення, яким у позові Подільської районної у м. Києві держаної адміністрації до  ОСОБА_2 в частині вселення ОСОБА_2 та його малолітньої доньки ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_4 відмовити.
Представники відповідача ОСОБА_2 - адвокат Качковський А.С. та адвокат - Ліщишин І.В. просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої залишити без змін.
Представник відповідача  Подільської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, був належним чином повідомлений шляхом направлення судової повістки на електронну адресу. 
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1  статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позов Подільської районної в місті Києві державної адміністрації суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог.
Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що у  травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання за ним права користування кімнатою АДРЕСА_5 разом із дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Подільська районна у м. Києві державна адміністрація звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із гуртожитку з наданням іншого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , посилаючись на те, що будівля гуртожитку визнана непридатною для проживання.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України.
            25 липня 2016 року Подільський районний суд м. Києва ухвалив рішення про задоволення позову Подільської районної у м. Києві державної адміністрації виселив   ОСОБА_2. та його малолітню доньку ОСОБА_3 , із гуртожитку на АДРЕСА_1 та вселив у квартиру АДРЕСА_4 .
Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалась на те, що квартиру АДРЕСА_4 , до якої рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року вселено          ОСОБА_2 разом із малолітньою дочкою ОСОБА_3 , було надано Київською міською державною адміністрацією її чоловіку як тимчасове житло для співробітника міліції для проживання та з 2007 року вони разом з чоловіком та сином  ОСОБА_5 у ній постійно проживають. За таких обставин, вважає, що рішенням суду вирішено питання про її права та інтереси.
Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , а саме особи, яка не була залучена до розгляду справи у суді першої інстанції, колегія апеляційного суду визнала їх обґрунтованими з урахуванням наступного.
Як зазначає ОСОБА_1 у доводах апеляційної скарги, починаючи із 2007 року разом зі свої чоловіком - співробітником Подільського управління міліції ГУМВС України ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 , 1996 року народження почали проживати в квартирі АДРЕСА_4 . Дану квартиру було надано чоловіку ОСОБА_1 , як тимчасове житло для співробітника міліції Київською міською державною адміністрацією.
На підтвердження зазначених обставин заявником було надано суду листа Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, надісланого 10 липня 2014 року ОСОБА_1 за адресою місця знаходження спірної квартири: АДРЕСА_3 , а також копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за користування цим майном і довідку №421 від 10 липня 2019 року про перебування на квартирному обліку з 26 червня 2004 року (а. с. 73, 74, 87-99).
Представники ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу та у своїх поясненнях, наданих у судовому засіданні заперечують проти доводів апеляційної скарги з тих підстав, що відсутні докази правомірності зайняття ОСОБА_1 спірного житлового приміщення та вважають недоведеною обставину фактичного проживання її сім`ї у спірному приміщенні.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом., що передбачено ч. 2 ст. 13 ЦПК України.
Із наданих сторонами доказів та пояснень вбачається, що ОСОБА_1 та члени її сім`ї не є зареєстровані за спірною адресою, разом з тим, обставина, яку намагається довести скаржник, свідчить про фактичне їх проживання у спірному житлі. Представники ОСОБА_2 заперечують проти належності та допустимості наданих ОСОБА_1 доказів, разом з тим, на спростування її доказів власних не надають. Так, представники ОСОБА_2 не надали доказів фактичного вселення його з донькою у спірне приміщення, або доказів у підтвердження того, що спірне приміщення на час вирішення спору в суді було вільним.
З урахуванням наведеного та тієї обставини, що ОСОБА_1 не була залучена до розгляду справи у суді першої інстанції, та не мала можливості подавати власні докази, суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання про допит свідків.
Так, у судовому засіданні були допитані як свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Зокрема, ОСОБА_9 (сусідка) підтвердила, що ОСОБА_1 із сім`єю починаючи з 2013 року постійно проживають у спірному приміщенні, а інший свідок ОСОБА_7 (співробітниця) підтвердила, що ОСОБА_1 із сім`єю постійно проживають у спірному приміщенні починаючи з 2007 року. 
Покази свідка ОСОБА_8 свідчать про обставини, коли він допомагав заносити меблі до приміщення. Вказані покази апеляційний суд розцінює як підтвердження того факту, що ОСОБА_2 по час розгляду цієї справи у апеляційному суді також не займає це приміщення.
Представники ОСОБА_2 доказів у спростування обставин фактичного проживання ОСОБА_1 із її сім`єю у спірному приміщенні та у спростування обставин непроживання ОСОБА_2 із його донькою у спірному приміщенні не надали.
Колегія апеляційного суду не може погодитись із запереченнями, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу про те, що ОСОБА_1 не надала доказів правомірності проживання у спірному приміщенні, оскільки предметом доказування у цьому спорі є обставини щодо можливості вселення ОСОБА_2 лише у вільне приміщення, а не законності проживання ОСОБА_1 у спірному приміщенні.
Будь-яких судових рішень про визнання незаконним її проживання чи про її виселення із спірного приміщення матеріали справи не містять.
Таким чином, оскаржуване рішення впливає на права та інтереси ОСОБА_1 .
Задовольняючи позов Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення ОСОБА_2 та його неповнолітньої доньки із гуртожитку на АДРЕСА_1 з наданням іншого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_6 суд першої інстанції виходив із наявності передбачених ст. 132 та ст. 125 ЖК підстав.
Підставою для заселення жилих приміщень державного і комунального житлового фонду, поселення в гуртожитках та службових жилих приміщеннях є ордер. При цьому жиле приміщення для вселення повинно бути не тільки юридично, а й фактично вільним.  
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Враховуючи доведеність особою, що не була залучена до розгляду справи, обставин про те, що квартира АДРЕСА_4 не була вільною, що підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 разом зі своєю дочкою не міг бути вселений в цю квартиру. Відтак вимоги позову про виселення із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення також не могли бути задоволені судом.
  З огляду на викладене, помилкове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позовних вимог Подільської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_2 про виселення із гуртожитку на АДРЕСА_1 та вселення ОСОБА_2 та його малолітньої доньки ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_4 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                     Т.О. Писана
 
Судді                                                                                  К.П. Приходько
 
                                                                                            С.О. Журба